Справа №591/11247/24 	
Номер провадження 22-ц/816/2219/26 	
Категорія - 70 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Сидоренко А.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Журбою Галиною Михайлівною,  
на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 28 січня 2026 року ( ОСОБА_2 ), ухвалене у місті Суми, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Зарічний відділ державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, 
про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

У С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , 3-ї особи: Зарічний відділ державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення пені за прострочення сплати аліментів і свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2005 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є відповідач. 
20 серпня 2008 року шлюб між сторонами розірвано. 
Судовим наказом Зарічного районного суду міста Суми від 20 жовтня 2010 року у справі №2-н-782/10 стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття, починаючи стягнення з 11 жовтня 2010 року.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 лютого 2021 року у справі №591/7954/20 збільшено розмір аліментів і стягнуто в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку(доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили. На виконанні у Зарічному відділі державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки. В зв`язку з несплатою аліментів відповідачем утворилася заборгованість з 01 грудня 2020 року по 01 березня 2024 року в сумі 60 993 грн 25 коп. Посилаючись на викладене, просить суд стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів в сумі 58374 грн 64 коп.
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 28 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень статті 196 СК України пеня за прострочення сплати аліментів може бути стягнута лише за наявності вини платника аліментів. При цьому суд послався на правові висновки Верховного Суду, згідно з якими сама лише наявність заборгованості не є безумовною підставою для стягнення пені, а необхідною умовою є доведеність вини боржника у допущенні прострочення.
Судом першої інстанції установлено, що відповідач є особою з інвалідністю, має обмежений стан здоров`я, потребує постійного лікування та має обмежені фінансові можливості, що, на думку суду, є об`єктивними обставинами, які виключають умисний характер несвоєчасної сплати аліментів та свідчать про відсутність його вини у виникненні заборгованості. Також суд врахував, що аліменти частково та регулярно утримувались із пенсії та соціальних виплат відповідача, а заборгованість зі сплати аліментів станом на момент звернення позивача до суду була повністю погашена.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що пеня, передбачена статтею 196 СК України, має компенсаційний та стимулюючий характер і не може застосовуватись без урахування принципів справедливості та пропорційності. Посилаючись на статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку, що стягнення пені з особи з інвалідністю після повного погашення заборгованості може порушувати баланс інтересів сторін сімейних правовідносин.
Також суд першої інстанції указав, що звернення позивача до суду відбулося після повного виконання відповідачем основного зобов`язання зі сплати аліментів, а тому заявлені вимоги про стягнення пені є необґрунтованими та не підлягають задоволенню
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Із таким рішенням не погодилася позивачка ОСОБА_1 , подала через свого представника адвоката Журбу Г.М. апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного і всебічного з`ясування обставин справи. 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, фактично ототожнивши погашення заборгованості зі звільненням відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання аліментного зобов`язання.
В апеляційній скарзі зазначено, що відповідач протягом тривалого часу належним чином не виконував обов`язок щодо утримання дитини, у зв`язку з чим утворилася значна заборгованість зі сплати аліментів, а тому позивач має право на стягнення пені відповідно до статті 196 СК України. 
Скаржник наголошує, що пеня є самостійним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання та підлягає стягненню незалежно від подальшого погашення заборгованості.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно послався на інвалідність та стан здоров`я відповідача як на підставу для повного звільнення його від відповідальності, тоді як такі обставини відповідно до практики Верховного Суду можуть бути враховані лише при вирішенні питання про зменшення розміру пені, але не є підставою для відмови у її стягненні.
На думку скаржника, суд першої інстанції не встановив належним чином відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості, не дослідив об`єктивних причин невиконання ним аліментного обов`язку та не надав належної оцінки доказам у справі, чим відступив від правових висновків Верховного Суду щодо застосування статті 196 СК України. Крім того, апелянт вважає, що оскаржуване рішення суперечить принципу забезпечення найкращих інтересів дитини та фактично ставить інтереси боржника вище інтересів дитини.
Посилаючись на викладене, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 58 374 грн 64 коп.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 вересня 2005 року (а.с. 18). 
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є відповідач (а.с. 19). 
20 серпня 2008 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 20).
Судовим наказом Зарічного районного суду м. Суми від 20 жовтня 2010 року у справі №2-н-782/10 стягнуто аліменти з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття, починаючи стягнення з 11 жовтня 2010 року (обставина встановлена рішенням суду) (а.с. 26 ).
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 10 лютого 2021 року у справі №591/7954/20 збільшено розмір аліментів і стягнуто з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили (а.с. 26-28).
На виконанні у Зарічному відділі державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки (а.с. 29).
У зв`язку з несплатою аліментів відповідачем утворилася заборгованість з 01 грудня 2020 року по 01 березня 2024 року в сумі 60 993 грн 25 коп (а.с. 30).
Відповідач ОСОБА_3 є особою з інвалідністю 3 групи за загальним захворюванням і з 11 лютого 2022 року йому призначена державна соціальна допомога, строк виплати якої подовжено до 01 травня 2025 року (а.с. 124).
У період з 29 серпня 2019 року по 09 вересня 2019 року, з 07 січня 2020 року по 16 січня 2020 року ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні (а.с. 125-126).
Протокол ехокардіографічного дослідження ОСОБА_3 від 01.03.2024 містить рекомендацію: консультація кардіолога / ендокринолога, ЕКГ, УЗД контроль (а.с. 127).
Постановою старшого державного виконавця від 28 жовтня 2024 року ОСОБА_3 скасоване тимчасове обмеження у праві виїзду особи з України, яке було встановлене постановою Про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 05 лютого 2019 року (а.с. 129).
Постановою старшого державного виконавця від 31 жовтня 2024 року закінчено виконавче провадження (боржник ОСОБА_3 ) у зв`язку зі досягненням дитиною 18 років. Заборгованість по аліментах сплачена у повному обсязі (а.с. 130).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною другою статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. 
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 155 СК України).
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).
Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є особою з інвалідністю, має обмежений стан здоров`я та фінансові можливості, у зв`язку з чим дійшов висновку про відсутність його вини у виникненні заборгованості. Також суд врахував, що заборгованість зі сплати аліментів на момент звернення до суду була повністю погашена, а тому дійшов висновку про необґрунтованість вимог про стягнення пені.
Колегія суддів не погоджується із таким способом вирішення спору з огляду на таке.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність своєї вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
Судом встановлено, із матеріалів справи вбачається, що прострочена заборгованість зі сплати аліментів в сумі 60993 грн 25 коп. утворилася у період з 01 грудня 2020 року по 01 березня 2024 року, і стороною відповідача ані сума заборгованості за спірний період, ані розмір нарахованої позивачкою пені не оспорюється. Доказів неправильності здійсненого розрахунку, як і власного контррозрахунку, відповідач суду не подав. Тому підстав сумніватися у правильності визначеного позивачкою розміру пені колегія суддів не вбачає. 
Поряд із цим, судом першої інстанції не зазначено, якими доказами обгрунтовується відсутність вини відповідача у несплаті аліментів у період, який передував встановленню інвалідності, тобто з 01 грудня 2020 року по 10 січня 2022 року. 
Також апеляційний суд наголошує, що сама по собі інвалідність 3 групи не може бути єдиною поважною причиною не сплачувати аліменти. Саме відповідач повинен довести, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, але був об`єктивно позбавлений можливості сплачувати аліменти у спірний період.
Натомість медичні виписки, надані відповідачем свідчать про перебування ним на стаціонарному лікуванні у серпні-вересні 2019 року і у січні 2020 року, тобто до строку виникнення заборгованості із сплати аліментів.
Із розрахунку старшого державного виконавця заборгованості із сплати аліментів від 18 травня 2024 року випливає, що боржником ОСОБА_3 аліменти взагалі не сплачувалися у період з 01 грудня 2020 року до 01 квітня 2023 року, а частково сплачувалися з 01 травня 2023 року по 01 лютого 2024 року (а.с. 30).
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що наявність автоматичних утримань аліментів з пенсії відповідача, часткових та регулярних платежів, а також повне погашення заборгованості до звернення до суду, об`єктивно ставлять під сумнів як сам розмір заявленої пені, так і її відповідність принципу справедливості, оскільки пеня нараховується на суму заборгованості із сплати аліментів, яка утворюється як при повній, так і при частковій їх несплаті.
Висновки суду першої інстанції про те, що на момент подання позову до суду 06 листопада 2024 року борг вже не існував, а прострочення було усунене добровільно, включно з періодами автоматичного утримання аліментів з соціальної державної допомоги з 2022 року, що свідчить, що відповідач своєчасно усунув заборгованість та виконав обов`язок, тож будь-які претензії щодо пені після цього факту є помилковими.
Із матеріалів справи вбачається, що, усупереч висновкам суду першої інстанції, у 2022 році відповідач аліментів не сплачував, а автоматичні відрахування з його доходів не здійснювалися. 
Крім того, за змістом частини першої статті 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення. 
Тобто, саме по собі повне погашення заборгованості із сплати аліментів є підставою припинення нарахування пені, а не підставою звільнення боржника від її сплати за період прострочення.
Посилання суду першої інстанції на те, що судова практика підтверджує, що позов про стягнення пені, поданий після погашення основного боргу, може бути відхилений, оскільки не створює реальної шкоди відповідачу і не має об`єктивної підстави для стягнення (ВСУ Постанова від 10 січня 2024 року, № 359/240/21) не відповідають змісту висновків, зроблених Верховним Судом у згаданій постанові. 
Отже, відповідачем не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру пені, не наводив відповідних доводів та не подавав доказів на підтвердження наявності обставин, які могли б бути підставою для зменшення її розміру відповідно до частини другої статті 196 СК України. Тому підстав для вирішення питання про зменшення розміру пені апеляційний суд не вбачає.
Колегія суддів зазначає, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи. Крім цього, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. 
Окремо слід зауважити, що не підтверджується даними із ЄДРСР зміст правового висновку, наведеного судом першої інстанції, як правового висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 359/240/21, що судова практика підтверджує, що позов про стягнення пені, поданий після погашення основного боргу, може бути відхилений, оскільки не створює реальної шкоди відповідачу і не має об`єктивної підстави для стягнення.
Такий висновок у згаданій постанові відсутній.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що постанови Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 757/24946/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 761/30873/18, на які послався суд першої інстанції, Верховним Судом не ухвалювалися. Зазначені справи Верховним Судом не розглядалися, а наведені судом першої інстанції правові висновки у таких судових рішеннях відсутні.
Таке обґрунтування не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції (частина перша статті 376 ЦПК України).
За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а відтак рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Висновки суду щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого суду - скасуванню із ухваленням нового судового рішення, яким позов підлягає задоволенню, то існують підстави для проведення нового розподілу судових витрат.
У зв`язку з тим, що позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, то з відповідача ОСОБА_3 у дохід держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1211,20 грн. 
За розгляд справи в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою, поданою в електронній формі з відповідача ОСОБА_3 стягненню у дохід держави підлягає судовий збір в сумі 1211,20 х 150% х 0,8 = 1453,44 грн.
Керуючись статтями 141, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Журбою Галиною Михайлівною, задовольнити.
Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 28 січня 2026 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Зарічний відділ державної виконавчої служби у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 58 374 (п`ятдесят вісім тисяч триста сімдесят чотири) грн 64 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь держави судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 1211,20 грн., а також за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1453,44 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -  	М.В. Нестеренко	

Судді: О.І. Собина 

А.П. Сидоренко