ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/6690/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Бенедисюка І.М. та Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:
скаржника - заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури - (від Офісу Генерального прокурора Єреп В.В. посв.076373 від 01.03.2023),
позивачів - керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області - не з`явився,
Південного офісу Держаудитслужби - не з`явився ,
відповідачів - Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" - Берестовенко О.М. (самопредставництво),
Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Вимірювальна Техніка" - не з`явився,
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 (суддя Марченко О.В.)
додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 (головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Гаврилюк О.М.)
у справі № 910/6690/24
за позовом керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області Денисенко Віти Василівни в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби
до 1) Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - АТ "НАЕК "Енергоатом");
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Вимірювальна Техніка" (далі - ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка"; Товариство;)
про визнання недійсним договору та стягнення 408 000,00 грн.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 25.05.2026 № 32.2-01/693 у зв`язку з відпусткою судді Власова Ю.Л. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/6690/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуюча), Бенедисюк І.М. і Малашенкова Т.М.
Короткий зміст позовних вимог
Керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області Денисенко Віта Василівна (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби (далі - Держаудитслужба; позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до АТ "НАЕК "Енергоатом" та ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка", про визнання недійсним договору на постачання товару від 25.04.2016 №53-123-11-16-02444, укладеного між Відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електростанція" Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" та ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка"; стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Вимірювальна Техніка" на користь Філії "Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" акціонерного товариства "НАЕК "Енергоатом" 408 000,00 грн, а з філії "Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" акціонерного товариства "НАЕК "Енергоатом" одержані нею за рішенням суду 408 000,00 грн стягнути в дохід держави.
Позовні вимоги мотивовані неправомірними діями ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка", які спрямовувались на завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету одержання права на укладення договору на постачання товарів не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства. Придбання Підрозділом "НАЕК "Енергоатом" товарів, вказаних у специфікації №1 (додаток №1 до договору), відбулося за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками цього тендера її видимості.
При цьому, за твердженням прокуратури, враховуючи наявність умислу лише у ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" як сторони оспорюваного договору, одержані останнім кошти у сумі 408 000,00 грн за таким правочином повинні бути повернуті Філії АТ "НАЕК "Енергоатом" як іншій стороні договору, а отримані філією за рішенням суду кошти стягнуті в дохід держави.
Короткий зміст судових рішень
Господарським судом міста Києва рішенням від 21.10.2024, залишеним без змін Північним апеляційним господарським судом постановою від 18.02.2026 відмовлено у задоволенні позовних вимог. 
За наслідками розгляду справи по суті позовних вимог, суди виснували, що лише сам факт вчинення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній процедурі закупівлі, встановлений рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений саме з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 року стягнуто з Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області на користь ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024, додаткове рішення господарського суду міста Києва від 04.11.2024 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити у повному обсязі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, прокурор звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), посилається на порушення судами норм процесуального права, зокрема, статей 13, 73, 76-79, 86, 236 ГПК України та неправильне застосування норм матеріального права, а саме: статей 3, 13, 203, 215, частини третьої статті 228 ЦК України та статті 3, 36 Закону України "Про публічні закупівлі", статей 4, 6, 10, 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зазначає про необхідність відступлення від висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування норми частини третьої статті 228 ЦК України, викладеного у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, врахованого судами у прийнятті оскаржуваних судових рішень. 
Щодо оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 в частині його перегляду, то в цій частині скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків викладених у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, від 22.05.2024 у справі №227/2301/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України).
Позиція інших учасників справи
Від представника АТ "НАЕК "Енергоатом" 13.05.2026 (через систему "Електронний суд") подано відзив на касаційну скаргу з проханням залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 - без змін.
Від скаржника 14.05.2026 (через систему "Електронний суд") до Верховного Суду надійшло клопотання про передачу справи № 910/6690/24 на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - ВП ВС) на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України. Клопотання мотивовано тим, що справа № 910/6690/24 містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Суд протокольною ухвалою від 28.05.2026 постановив розглядати клопотання скаржника про передачу справи на розгляд ВП ВС спільно з доводами касаційної скарги.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що прокуратурою під час опрацювання відомостей опублікованих у електронній системі публічних закупівель на вебпорталі "prozorro.gov.ua" було встановлено, що 22.03.2016 в електронній системі закупівель було опубліковано оголошення про проведення спрощеної/допорогової закупівлі щодо ДК 021:2015: 38423000-6 - обладнання для вимірювання тиску ДК 016:2010:26.51.5 - прилади для контролювання інших фізичних характеристик (19 штук), очікувана вартість 365 871 грн без ПДВ, оголошення UA-2016-03-22-000021-a, доступне за посиланням: https://prozorro.gov.ua/tender/UA- UA-2016-03-22-000021-a.
Розмір бюджетного призначення за кошторисом або очікувана вартість предмета закупівлі: 365 871,00 грн.
Розмір мінімального кроку пониження ціни: 5 000,00 грн.
Місце поставки товарів або місце виконання робіт чи надання послуг: 55000, Україна, Миколаївська, Южноукраїнськ, промзона строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг з 19.05.2016 до 14.06.2016.
Кінцевий строк подання тендерних пропозицій: 31.03.2016 о 07:00 год.
Дата та час розкриття тендерних пропозицій: 04.04.2016 о 16:11 год.
Дата та час проведення електронного аукціону: 04.04.2016 о 15:44 год.
Тендерні пропозиції з метою участі у спрощеної/допорогової закупівлі подано трьома суб`єктами господарювання ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка", та інші два учасники, що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.
Первинна тендерна пропозиція ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" становила 365 871,00 грн без ПДВ, Товариства з обмеженою відповідальності "Компанія "Профі-Строй" - 345 000 грн без ПДВ, а ПАТ "Манометр-Харьков" - 365 700 грн.
Остаточна тендерна пропозиція ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" становила 340 000,00 грн без ПДВ, ТОВ "Компанія "Профі-Строй" - 345 000,00 грн без ПДВ, а ПрАТ "Манометр-Харьков" - 365 700 грн.
Враховуючи, що найбільш економічно вигідною виявилася тендерна пропозиція ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка", електронною системою закупівель вона розкрита першою, що підтверджується формою протоколу розкриття тендерних пропозицій, та у подальшому визнана переможною.
Розгляд тендерної пропозиції відбувся 06.04.2016, що підтверджується повідомленням про переможця електронних торгів UA-2016-03-22-000021-a.
У зв`язку з викладеним електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір.
Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Підрозділу (покупець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Вимірювальна Техніка" (постачальник) 25.04.2016 укладено договір на постачання товару №53-123-11-16-02444 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати покупцю, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити датчики тиску "Сафір" у кількості, асортименті та за цінами, зазначеними у специфікації №1 (додаток №1 до договору), що є невід`ємною частиною договору; рік виготовлення товару - не раніше 2015 року.
Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 договору загальна вартість товару складає разом 340 000,00 грн, крім того ПДВ 20% - 68 000 грн, всього з ПДВ - 408 000,00 грн. За договором оплата відбувається протягом 45 днів після постачання товару згідно із специфікацією №1 (додаток №1 до Договору).
Згідно з п. 2.3 договору після підписання останнього сума договору (ціна товару) зміні не підлягає. 
На виконання умов договору ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" 10.06.2016 поставлено підрозділу товар на загальну суму 408 000,00 грн, а Підрозділом прийнято такий товар без будь-яких зауважень, що підтверджується підписаною наведеними юридичними особами видатковою накладною від 10.06.2016 №РН-0000210.
Підрозділом АТ "НАЕК "Енергоатом" 15.07.2016 перераховано ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" з обмеженою відповідальністю 408 000,00 грн, що підтверджується випискою з рахунку Підрозділу.
Так, за твердженням прокурора, Рішенням адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №53-р/к від 14.05.2019 у справі №2/01-15-19 визнано, що ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" та інший учасник торгів вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, шляхом погодження своєї поведінки під час підготовки тендерних пропозицій та участі у торгах на закупівлю "Перетворювачі тиску", проведених Підрозділом (ідентифікатор закупівлі в системі "Prozorro" - UA-2016-03-22-000021-a) (пункт 1 резолютивної частини рішення №53-р/к); за порушення, вказане у пункті 1 резолютивної частини рішення №53-р/к, накладено, зокрема на ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" штраф у сумі 40 000 грн (пункт 3 резолютивної частини рішення №53-р/к).
Згідно з вищевказаним рішенням №53-р/к факти, які у своїй сукупності свідчать про те, що ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" та інший учасник торгів під час участі у зазначених торгах були обізнані щодо участі кожного з них у цій процедурі закупівлі, що підтверджувалося: пов`язаністю товариств, їх місцезнаходження за однією адресою; спільне використання точки доступу до мережі Інтернет; спільне використання засобів зв`язку; синхронність дій у часі; здійснення телефонного зв`язку між товариствами; господарськими відносинами товариств; пропонування товариствами на торгах продукції виробником якої є один з відповідачів; взаємозалежність між ціновими пропозиціями; не здійснення одним з відповідачів зниження своєї цінової пропозиції за наявності економічної можливості.
Крім того, у рішенні №53-р/к встановлено, що, узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" та інший учасник усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже спотворили результат проведених торгів, порушивши право замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України "Про захист економічної конкуренції".
Товариством штраф, накладений рішенням було оплачено 13.06.2019, що підтверджено платіжним дорученням від 13.06.2019 №485 на суму 40 000,00 грн.
Прокуратура запитом від 15.04.2024 №53/5-2580вих-24 звернулася до Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області та запитом від 15.04.2024 №53/5-2581вих-24 - до Держаудитслужби, в яких інформувала про встановлені рішенням Відділення АМК №53-р/к обставини з метою надання їм належної оцінки та самостійному зверненню з позовом до суду про визнання недійсним Договору як такого, що укладений з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі" та без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також одночасним застосуванням наслідків недійсного правочину.
Листом від 17.04.2024 №151425-17/734-2024 Управління Південного офісу Держаудитслужби в Миколаївській області надало відповідь Прокуратурі, в якій зазначила таке.
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Предметом спору у справі, що переглядається, є вимоги прокурора про визнання недійсним договору на постачання товару від 25.04.2016 №53-123-11-16-02444, укладеного між Відокремленим підрозділом "Южно-Українська атомна електростанція" Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" та ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка"; стягнення з ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" на користь Філії "Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" акціонерного товариства "НАЕК "Енергоатом" 408 000,00 грн, а з філії "Відокремлений підрозділ "Південноукраїнська атомна електрична станція" акціонерного товариства "НАЕК "Енергоатом" одержані нею за рішенням суду 408 000,00 грн стягнути в дохід держави на підставі частини третьої статті 228 ЦК України.
Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, та постанова апеляційного господарського суду, прийнята за результатами перегляду рішення суду першої інстанції. 
Суди дійшли висновку про те, що сам факт вчинення Товариством порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений Рішенням АМК, не є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
У контексті стверджуваного прокурором порушення законодавства у сфері публічних закупівель, суди попередніх інстанцій звернули увагу на встановлені законодавством наслідки такого порушення.
Так, пунктом 4 частини першої статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" (у редакції, чинній на момент проведення торгів) встановлено, що замовник приймає рішення про відмову учаснику в участі у процедурі закупівлі в разі, якщо суб`єкт господарювання (учасник) протягом останніх трьох років притягувався до відповідальності за порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів.
Окрім того, за порушення законодавства про захист економічної конкуренції Законом України "Про захист економічної конкуренції" передбачена відповідальність, зокрема, за порушення, визначене пунктами 1, 2 та 4 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи (стаття 51, частина друга статті 52 Закону).
Саме у вказаний спосіб держава гарантує розвиток добросовісної конкуренції, забезпечує ефективність правового регулювання сфери публічних закупівель, прозорість процедур. При цьому позбавлення суб`єкта господарювання права протягом трьох років брати участь у процедурах закупівель є тим запобіжником, за допомогою якого держава усуває недобросовісних суб`єктів господарювання від можливості мати доступ до публічних коштів.
У контексті цього судами з`ясовано, що за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини рішення Адміністративної колегії АМК від 14.05.2019 №53-р/к визнано, що ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" та інший учасник торгів вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів шляхом погодження своєї поведінки під час підготовки тендерних пропозицій та участі у процедурі закупівлі. За порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини цього рішення накладено на ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" штраф у розмірі 40 000,00 грн. 
Отже, ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" понесена відповідальність за вчинене ним порушення законодавства про захист економічної конкуренції.
Окрім того, обґрунтовуючи свою відмову в позові, суди звернули увагу на те, що:
- умови оспорюваного Договору виконані його сторонами у повному обсязі та без зауважень;
- прокурором не надано доказів наявності на ринку на час проведення спірної закупівлі більш вигідних для замовника цінових пропозицій, як і не надано доказів того, що тендерна пропозиція була подана із завищенням ціни або того, що аналогічні послуги могли бути виконані з використанням менших ресурсів а АТ "НАЕК "Енергоатом" поніс збитки.
На підтвердження своєї позиції апеляційний суд зазстосував висновки ОП КГС ВС, викладені у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, до закінчення розгляду якої зупинялося апеляційне провадження у цій справі №910/6690/24.
У межах зазначеної справи № 922/3456/23 ОП КГС ВС вирішувалося питання того, чи підлягає застосуванню до спірних відносин частина третя статті 228 ЦК України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону "Про захист економічної конкуренції").
За наслідками розгляду справи № 922/3456/23, ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025, уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України та зазначила, зокрема, таке:
"…При визначенні підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".
"Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення".
"Найбільш релевантною до справи, що переглядається, є справа "Kurban v. Turkey" (рішення від 24.11.2020, заява № 75414/10). Заявник ( ОСОБА_1 ) разом з партнером уклали державний закупівельний контракт на виконання будівельних робіт і внесли відповідний завдаток (гарантію). Згодом органи влади виявили, що на момент участі в тендері проти заявника вже було порушено кримінальне провадження (пред`явлено обвинувачення) щодо маніпулювання попередніми державними закупівлями. На цій підставі національні органи скасували чинний контракт із заявником та конфіскували його завдаток. Заявник оскаржував конфіскацію завдатку як непропорційне втручання у право власності. ЄСПЛ визнав розірвання конфіскацію завдатку втручанням у право власності (статті 1 Першого протоколу), яке мало легітимну мету - захист публічних фінансів, запобігання змовам та забезпечення чесної конкуренції у сфері державних закупівель. Незважаючи на легітимну мету, Суд встановив порушення через непропорційність застосованого заходу. Національне законодавство вимагало виключення особи з тендеру, якщо їй пред`явлено обвинувачення (превентивний захід, спрямований на запобігання подальшим порушенням). Обвинувачення було зареєстровано ще до укладення контракту, але заявник не знав про це. Крім того, органи влади з великою затримкою повідомили про це тендерний орган і фактично самі дозволили заявнику укласти контракт. Скасувавши контракт і конфіскувавши завдаток після укладення та часткового виконання угоди, держава переклала на заявника фінансовий тягар власної адміністративної недбалості (несвоєчасного виконання своїх обов`язків з перевірки). Втручання було визнане надмірним, оскільки держава не змогла забезпечити належне виконання своїх обов`язків на ранньому етапі процедури. Суд також вважав, що навіть якщо розірвання договору було необхідним і неминучим, принцип справедливого балансу вимагав би принаймні застосування менш суворого заходу, що полегшив би фінансове навантаження на заявника, такого як повернення його гарантії та відшкодування частини або всіх його витрат.
ЄСПЛ вказав, що в конкретних обставинах цієї справи заявник мав принаймні законні очікування щодо можливості покладатися на договір і виконати його, а також очікувати повернення своєї гарантії, і це може розглядатися, для цілей статті 1 Першого протоколу, як пов`язане з майновими правами, наданими заявнику за договором".
"Для застосування приписів частини третьої статті 228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, а стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі".
"Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини третьої статті 228 ЦК України".
"Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства".
"Об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції".
"Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми частини третьої статті 228 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та частини третьої цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави";
"Отже, колегія суддів у справі № 911/934/23 дійшла висновку про відсутність підстав для застосування частини третьої статті 228 ЦК України як норми внутрішнього законодавства, що за своїм змістом створює підстави для непропорційного втручання держави в право власності приватних осіб, що суперечить приписам Першого протоколу до Конвенції. Такий висновок є загальним, базується на недоліках самої законодавчої норми (тобто він має застосовуватися незалежно від обставин конкретної справи)".
Тим не менше, Об`єднана палата звертає увагу, що, незважаючи на тривалу публічну критику, частина третя статті 228 ЦК України так і не була виключена з ЦК України, хоча її аналог у ГК (стаття 208) втратив чинність у зв`язку з втратою чинності цим Кодексом в цілому у 2025 році. Крім того, питання щодо існування цієї норми наразі знаходиться на вирішенні законодавця (проєкт рекодифікації ЦК України) - за таких умов втручання суду у вирішення цього питання не може вважатися доцільним".
Також ОП КГС ВС виснувала, що за умови застосування відповідних приписів частини третьої статті 228 ЦК України, відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника, оскільки:
"по-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було;
по-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom")".
ОП КГС ВС зазначила, що "…. як у справі, яка переглядається, так і у справі, від висновків у якій просять відступити, прокурор вочевидь для дотримання принципу пропорційності просив стягнути з добросовісної сторони не майно, отримане за правочином, а кошти, після того як вони будуть стягнуті з винної сторони (у цій справі № 922/3456/23 - з ПП "ЛСВ "Моноліт" на корить СКП "Харківзеленбуд").
СКП "Харківзеленбуд" неодноразово стверджувало, що воно несе негативні наслідки від ухвалених судових рішень, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, відтак, неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони. Скаржник звертав увагу на неодноразове намагання виконати примусово відповідне рішення суду незалежно від того, чи отримані кошти з винної сторони на рахунок комунального підприємства. Отже, ухвалені судами у цій справі рішення означають не лише застосування ч.3 ст.228 ЦК України всупереч її прямим приписам (Об`єднана палата погоджується з доводами скаржника, що при правильному застосуванні цієї норми з нього мали би бути стягнуті товари, отримані за правочином, тобто світильники, а не кошти), але й перекладення тягаря відповідальності на невинну сторону - стягнення з комунального підприємства грошових коштів без отримання ним коштів від винної сторони".
Відтак, ОП КГС ВС у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю товарів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України та про стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 2 370 000 грн, а з відповідача-1 одержаних ним за рішенням суду 2 370 000 грн в дохід держави.
Як убачається, зокрема, зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції врахував висновки ОП КГС ВС щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, викладені у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, яка за критеріями подібності правовідносин, визначеними ВП ВС в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, є подібною до цієї справи, яка розглядається № 910/6690/24.
Відповідає зазначеним висновкам і оскаржуване рішення суду першої інстанції, яке за наслідками апеляційного перегляду залишено судом апеляційної інстанції без змін.
Отже, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що застосування судами першої та апеляційної інстанції норми права (частина третя статті 228 ЦК України) узгоджується з її правозастосуванням, яке застосовано ОП КГС ВС, висновок якої викладено у постанові від 19.12.2025 у справі №922/3456/23.
Натомість прокурор не погоджується із рішеннями судів попередніх інстанцій та, посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
За доводами скаржника:
- узгоджені дії учасників закупівлі (торгів, аукціону) та відсутність реальної конкуренції унеможливлює прозору та відкриту процедуру закупівлі, чим порушуються інтереси держави та суспільства, з огляду на що встановлене у визначеному порядку порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для визнання недійсним результатів закупівлі (торгів, аукціону)у випадку, якщо це передбачено спеціальним законодавством, та для визнання недійсним відповідного договору, укладеного з переможцем, відповідно до частини третьої статті 228 ЦК України;
- у своїх висновках, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, ОП КГС ВС обмежила поняття порушення інтересів держави і суспільства наявністю обвинувального вироку, фактично виключивши норму частини третьої статті 228 ЦК України із застосування у цивільних правовідносинах, попри закріплення законодавцем у цій нормі (окремо від кримінальної юстиції) можливості відновити порушене право внаслідок укладення правочинів із такими порушеннями не лише кримінально-правовим шляхом, а й незалежно від результатів кримінального провадження;
- запроваджений ОП КГС ВС підхід щодо "невластивості цивільному законодавству" норми частини третьої статті 228 ЦК України не узгоджується із позицією ВП ВС, яка визнала обґрунтованим застосування цієї норми права до цивільних правовідносин, у тому числі щодо суб`єктів господарювання, зокрема, у постановах від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22, від 16.05.2025 у справі № 924/971/23, від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21.
Надаючи оцінку доводам скаржника, Верховний Суд виходить з того, що в силу приписів пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Відповідно до положень пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права у подібних правовідносинах з урахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові; (2) скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від такого висновку.
Колегія суддів ураховує, що основним завданням Верховного Суду відповідно до частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є забезпечення сталості та єдності судової практики.
Також, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.
Верховний Суд вважає за необхідне у даній справі звернутися до правових висновків, викладених у постанові ВП ВС від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, такого змісту: "з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання".
Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
Зважаючи на це, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтувати, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.
Суд наголошує, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Верховний Суд зауважує, що відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова ВП ВС від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).
Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Такий правовий висновок викладено ВП ВС у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, який є сталим, послідовним і причини для відступу від нього наразі відсутні.
Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, не навів змістовного обґрунтування мотивів і причин такого відступлення, а також не навів вагомих та достатніх аргументів, які б свідчили про помилковість такого висновку. Касаційна скарга не містить фундаментальних обґрунтувань щодо підстави необхідності і причин для відступу від правової позиції, яка міститься у зазначеній постанові ОП КГС ВС.
Доводи скаржника фактично зводяться до незгоди із здійсненим ОП КГС ВС відступом (шляхом уточнення) від попередніх висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23 та від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, а не із наявністю обґрунтованих мотивів для відступлення від висновку ОП КГС ВС у зазначеній постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23.
Проте, мотиви свого відступлення ОП КГС ВС навела у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, а висновки сформовані, як раз, виходячи з ґрунтовного аналізу правової природи санкції, передбаченою нормою частини третьої статті 228 ЦК України, у тому числі у контексті практики ЄСПЛ.
ОП КГС ВС при уточненні попередніх висновків Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми права, у тому числі, в контексті доводів скаржника, досліджувалися питання щодо:
- правової природи наслідків недійсності правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України;
- відповідності приписів частини третьої статті 228 ЦК України критеріям ЄСПЛ щодо сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
- винної особи;
- добросовісної сторони правочину.
З наведеного скаржником обґрунтування вбачається, що скаржник наводить власне суб`єктивне розуміння та трактування висновків, викладених у зазначеній постанові, а його доводи зводяться виключно до заперечення сформульованого ОП КГС ВС підходу, без спростування мотивів його формування ОП КГС ВС та наведення об`єктивних причин для його перегляду.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави. Інших підстав для касаційного оскарження судових рішень, визначених у частині 2 статті 287 ГПК України скаржником не заявлялося.
Крім того, слід зазначити, що суди зазначаючи про неефективний спосіб захисту, послалися на висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №904/192/22 які не є релевантними у справі, що розглядається оскільки у справі №904/192/22 причиною виникнення спору стало питання неналежного витрачання коштів державного бюджету, головним розпорядником яких є Міністерство, внаслідок того, що у одержувача бюджетних коштів (Спортивний центр) були відсутні законні підстави для проведення закупівлі робіт у переговорній процедурі на підставі абзацу 5 пункту 2 частини 2 статті 40 Закону України "Про публічні закупівлі". Відмовляючи у стягненні з відповідача-2 на користь відповідача-1 спірної суми, суди першої та апеляційної інстанцій у справі №904/192/22 виходили з того, що Прокурор фактично просить застосувати такий спосіб захисту прав держави як одностороння реституція, що не передбачено нормами законодавства України, тоді як стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-1 грошових коштів, є помилковим, оскільки не відповідає положенням ГПК України в частині особи, яка має право вимоги позивача до особи, яка є боржником. При цьому Об`єднана палата погодилась з висновком судів попередніх інстанцій в тій частині, що застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину на користь позивача (Міністерства) при застосуванні запропонованої Прокурором процесуальної конструкції, коли грошові кошти стягуються з відповідача-2 на користь відповідача-1, є помилковим, оскільки не відповідає положенням ГПК України, позаяк для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені кошти повинні повертатися (стягуватися) саме на користь держави. При цьому суди керувалися приписами статей 215 та 216 ЦК України.
Водночас, у справі, що розглядається прокуратура з посиланням на приписи частини третьої статті 228 ЦК України за наявності умислу Товариства просило все одержане ним за правочином повернути АТ "НАЕК "Енергоатом", а одержане АТ "НАЕК "Енергоатом" або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягнути в дохід держави. Отже правовідносини у цих справах, з огляду на вимоги позовних заяв є неподібними. Проте помилкове посилання судами попередніх інстанцій на висновки у справі №904/192/22 не змінює по суті правильні судові рішення про відмову у задоволенні позову з мотивів викладених у цій постанові. 
Стосовно доводів скаржника та клопотання про необхідність передачі справи на розгляд ВП ВС, слід зазначити таке.
Прокурор, посилається на те, що справа містить виключну правову проблему щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України та вважає, що справу потрібно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд ВП ВС відповідно до положень частини п`ятої статті 302 ГПК України, суд, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право (але не покладає на нього обов`язок) передати справу на розгляд ВП ВС.
Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд ВП ВС, визначена частиною п`ятою статті 302 ГПК України, передбачає наявність виключної правової проблеми, яку містить справа, і вирішення такої проблеми необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Відповідна правова позиція висловлена ВП ВС в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15.
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень ВП ВС тощо.
Однак справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і ВП ВС, у низці судових рішень (наприклад, від 10.07.2019 у справі № 431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі № 357/13182/18, від 23.06.2020 у справі № 910/8130/17, від 09.07.2020 у справі № 610/1065/18, від 15.09.2020 у справі № 910/32643/15, від 13.10.2020 у справі № 640/17296/19, від 23.10.2020 у справі № 906/677/19, від 14.04.2021 у справі № 757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі № 640/6432/19, від 28.04.2021 у справі № 916/1977/20, від 18.05.2021 у справі № 758/733/18), адже виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.
Разом із тим клопотання про передачу справи на розгляд ВП ВС не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами після формування ОП КГС ВС своїх висновків у справі № 922/3456/23; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій.
Підсумовуючи наведене вище, Суд наголошує на тому, що питання щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах вже вирішено ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23. Жодних свідчень того, що зазначене судове рішення призвело до правозастосування, яке б зумовлювало потребу направлення цієї справи на розгляд ВП ВС, - немає.
Крім того, провадження у справах, на які посилається скаржник, не розглянуті судами, що не свідчить про неоднакове застосування судами частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах.
Отже, заявлене скаржником клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд ВП ВС, які визначені частиною п`ятою статті 302 ГПК України.
При цьому підстави визначені у клопотанні для передачі справи на розгляд ВП ВС, також зводяться до незгоди прокурора з висновками викладеними у постанові ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України.
Проте, обов`язковою умовою для передачі справи на розгляд ВП ВС є саме незгода з висновком, викладеним у рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) саме іншого касаційного суду, в той час як постанова ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 для справи, що розглядається № 922/597/24, є постановою цього ж касаційного суду.
Колегія суддів також враховує, що порушені у касаційній скарзі питання, якими скаржник обґрунтовує як підстави для відступу від висновків ОП КГС ВС, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, так і передачі цієї справи № 910/6690/24 на розгляд ВП ВС, вже частково вже були оцінені ВП ВС, зокрема, у справі № 910/20111/23.
Так, ухвалою від 24.02.2026 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду передав справу № 910/20111/23 на розгляд ВП ВС на підставі частини п`ятої статті 302 ГПК України з подібних до стверджуваних скаржником у цій справі мотивів. 
Так, обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд ВП ВС, колегія суддів зазначила про існування виключної правової проблеми, яка має істотне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права, щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України при вчиненні правочину, що суперечить інтересам держави та суспільства, зокрема, при порушенні суб`єктом господарювання чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист конкуренції.
Передаючи справу № 910/20111/23, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, зокрема, виходила з того, що:
- наведене у постанові ОП КГС ВС від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 формулювання про те, що застосування частини третьої статті 228 ЦК України можливе лише у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, не сприяє стабільності правозастосування та єдності судової практики у спорах з подібними правовідносинами, оскільки так само не визначає ознак виокремлення таких виключних випадків;
- наявність у суб`єкта господарювання умислу на вчинення антиконкурентних узгоджених дій, порушення принципів закупівлі, порядку її проведення, усвідомлення ним протиправного характеру таких дій та настання відповідних наслідків також свідчить про порушення ним добросовісності ведення господарської діяльності, оскільки останнім було вчинено протиправні дії, узгоджені з іншим учасником публічної закупівлі, задля впливу на її результат (зокрема, на ціну, яку в подальшому буде сплачено з бюджетних коштів), отримання замовлення від держави чи територіальної громади та прибутку від цієї господарської операції;
- застосування передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України правових наслідків недійсності правочинів, укладених за результатами таких закупівель, є співмірним у контексті позбавлення порушника економічної вигоди від вчинення договору, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, позаяк накладений на нього антимонопольними органами штраф такого ефекту не несе;
- у цьому контексті завжди йдеться не лише про порушення законодавства про захист конкуренції, а й безпосередньо Закону України "Про публічні закупівлі", метою якого є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Передаючи справу на розгляд ВП ВС, колегія суддів вважала, що наразі виникла потреба у формуванні єдиного та узгодженого підходу до співвідношення публічного інтересу, який полягає у цивільній відповідальності за вчинення антиконкурентних дій, закупівлі товарів, робіт, послуг за кошти державного чи місцевого бюджету за відсутності конкуренції при формальному створенні учасниками тендера фікції її існування, та приватного інтересу осіб, які вчинили антиконкурентні узгоджені дії. Вирішення цієї правової проблеми ВП ВС забезпечить подальший розвиток права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо визначеності в питанні невідповідності правочину інтересам держави та суспільства та застосування відповідних наслідків недійсності такого правочину, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України.
Проте, ухвалою від 08.04.2026 ВП ВС повернула справу № 910/20111/23 відповідній колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду, зазначивши, зокрема, таке:
- доводи про відсутність стабільності правозастосування та єдності судової практики у спорах з подібними правовідносинами не знайшли свого підтвердження, про що свідчить узгоджений підхід Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при застосуванні частини третьої статті 228 ЦК України внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції після ухвалення ОП КГС ВС вказаної вище постанови;
- натомість правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, у справах з подібними правовідносинами не виявлено.
Правові позиції, які викладені у постановах ВП ВС від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22, від 16.04.2025 у справі № 924/971/23 та від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, (на які посилається скаржник), не суперечать сформованим ОП КГС ВС у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 висновкам, оскільки в жодній з наведених справ ВП ВС не висновувала протилежного підходу щодо правової природи санкції, визначеної частиною третьою статті 228 ЦК України.
З огляду на викладене вище відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд ВП ВС, а тому доводи касаційної в цій частині не знайшли свого підтвердження.
В обґрунтування підстави касаційного оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції в частині його перегляду, скаржник у касаційній скарзі з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що суди застосували приписи статей 126, 129 ГПК України без урахування висновків щодо застосування наведених норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, від 22.05.2024 у справі №227/2301/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.
За доводами скаржника, ТОВ "ТД Вимірювальна Техніка" не надано доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, зі змісту наданого договору про правничу допомогу не вбачається, що правнича допомога надається саме у межах цієї справи, акт приймання -передавання виконаних робіт також не містить такої інформації та його складено без урахування складених та поданих до суду документів, не надано розрахунку кожної конкретної послуги, квитанція про сплату вартості послуг не дає можливості чітко встановити її реквізити.
Також скаржник зазначав, що платником судового збору була Миколаївська обласна прокуратура, а не Вознесенська окружна прокуратура (не має статусу юридичної особи, а є в структурі Миколаївської обласної прокуратури), на користь якої стягнуто судовий збір.
Щодо наведеного Суд зазначає таке.
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ГПК України передбачений такий принцип господарського судочинства як відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. 
Очевидним є те, що запроваджений в Україні принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, має універсальний характер.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного вище Закону).
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і, навпаки, підставою для виплати гонорару, визначеного у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (пункти 130, 131 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
Сторона, яка претендує на відшкодування витрат на правничу допомогу, зобов`язана надати належні та допустимі докази, що підтверджують фактично виконані роботи (надані послуги). При погодинній формі обчислення гонорару обсяг виконаних робіт та наданих послуг повинен включати детальний опис робіт (наданих послуг) та розрахунок часу, витраченого адвокатом (пункт 16 додаткової постанови Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 359/8573/20).
Суд також зауважує, що у постанові від 16.11.2022 зі справи № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
У своїх доводах скаржник залишає поза увагою те, що надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Акт прийому-передачі виконаних робіт від 29.07.2024, на неналежність якого посилається скаржник, містить, посилання на договір від 26.07.2024 №26-07/24, наявність якого, а також безпосередньо його зміст дало можливість суду ідентифікувати названий документ саме як акт виконаних робіт до договору про надання правової допомоги, який укладений Товариством з Адвокатським об`єднанням "Паркулаб і партнери", з описом наданих послуг. Суд враховує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, пункт 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21). У пункті 6.5. постанови від 03.03.2019 у справі № 922/445/19 об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 ГПК України). Зазначеним спростовуються доводи скаржника про те, що надана Товариством квитанція про сплату вартості послуг не дає можливості чітко встановити її реквізити, а тому не може підтвердити понесені витрати на правничу допомогу.
У цій справі, задовольняючи частково заяву позивача про ухвалення додаткового рішення у справі та відшкодування за рахунок відповідача 40 000,00 грн витрат позивача на правову допомогу, місцевий господарський суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виснував, що з урахуванням співмірності розміру витрат з наданими послугами, враховуючи заяву про зменшення судових витрат, обґрунтованими є витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн (із заявлених 40 000,00 грн). Суди виснували про те, що стягнення витрат позивача на правову допомогу у присудженій судом першої інстанції сумі відповідає критеріям розумності, необхідності, співмірності та справедливості.
Суд ураховує, що критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядає конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення. Надавши оцінку, у тому числі, обсягу наданих послуг, складності справи, участі представників, урахувавши принцип пропорційності та результат вирішення спору, суд, відповідно до свого внутрішнього переконання, визначив розмір витрат на правову допомогу, який вважав необхідним покласти на відповідача. Як додаткове рішення місцевого господарського суду, так і постанова суду апеляційної інстанції в цій частині належним чином аргументовані та мотивовані, не суперечать положенням статей 126, 129 ГПК України та сталим правовим позиціям Верховного Суду. Постанови Верховного Суду, про які зазначає скаржник у касаційній скарзі містять висновки загального характеру щодо застосування, зокрема, статей 126, 129 ГПК України, стосовно яких відсутні підстави стверджувати про їх неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі.
Крім того судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2024 Товариством (клієнт) і Адвокатським об`єднанням "Паркулаб і партнери" (виконавець) укладено договір від 26.07.2024 №26-07/24 про надання професійної правничої допомоги, предметом якого є представництво інтересів клієнта, зокрема, у судах, з приводу захисту прав та інтересів клієнта в межах судових справ, зокрема, але не виключно у справі №910/6690/24, а також з інших питань, вирішення яких необхідне для досягнення вказаних цілей.
Відповідно до пункту 2.1 договору від 26.07.2024 виконавець користується такими правами: правом підписувати і подавати від імені клієнта позовні заяви, заяви, скарги, клопотання та будь-які інші процесуальні документи; всіма правами, що надаються позивачу, відповідачу, третій особі, іншим учасникам процесу, стягувачу чи боржнику, підозрюваному, обвинуваченому, свідку тощо, згідно з відповідними процесуальними кодексами та іншими законами.
Додатком 1 до договору від 26.07.2024 Товариство і Адвокатське об`єднання "Паркулаб і партнери" погодили, що:
- за даним розрахунком виконавцем здійснюється надання правової інформації, консультацій і роз`яснень, підготовка доказів, відзиву на позовну заяву, процесуальних документів і участь в провадженні в судах першої інстанції справи за позовом керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області Денисенко Віти Василівни в інтересах держави в особі Південного офісу Держаудитслужби до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" та Товариства про визнання недійсним договору від 25.04.2016 №53-123-11-16-02444 та стягнення 408 000 грн (пункт 1);
- встановлюється порядок обчислення попередньої оплати виконавця - фіксований розмір 40 000 грн під час підготовки відзиву на позовну заяву і провадження в суді першої інстанції; 40 000 грн гонорар успіху (пункт 2);
Виконавець за умовами договору надає такі послуги: 
назва послуги: підготовка відзиву, інших процесуальних документів, і участь в провадженні в суді першої інстанції;
зміст послуги: первинний аналіз матеріалів справи; аналіз судової практики з аналогічних справ, аналіз поточної практики Верховного Суду, з висновками щодо судової перспективи справи і використанням релевантної практики під час підготовки позовної заяви; підготовка тексту відзиву; збір доказів; підготовка додатків за необхідності (в двох примірниках); підпис і подача процесуальних документів в суд; підготовка заперечень на відповідь на відзив (за необхідності); підготовка і участь у судових засіданнях (за необхідності); отримання судового рішення і виконавчих листів; усні і письмові консультації; складання процесуальних документів (клопотань, заяв тощо) за необхідності; документальне оформлення наданих послуг;
вартість: 40 000 грн (пункт 4).
Отже, судами попередніх інстанцій встановлено, що зі змісту договору вбачається, що його укладено на представництво інтересів клієнта, зокрема, у судах, з приводу захисту прав та інтересів клієнта в межах судових справ, зокрема, але не виключно у справі №910/6690/24, та домовленість про фіксований розмір виплат адвокатського гонорару яка не передбачає обчислення фактичної кількості часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.
Також зміст оскаржуваних судових рішень, а саме: додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, якою переглянуто додаткове рішення суду першої інстанції, свідчить, що суди попередніх інстанцій оцінили розмір заявлених витрат на професійну правову допомогу з урахуванням критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг.
У вирішенні наведених доводів Суд враховує те, що суди попередніх інстанцій надавали оцінку означеним учасниками справи доводам, які викладені як у заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та і у запереченнях на заяву про стягнення судових витрат, поданих до суду першої інстанції.
Водночас аргументи касаційної скарги в цій частині по суті зводяться до незгоди відповідача із здійсненим судами розподілом судових витрат та частковому задоволенні заяви Товариства про відшкодування йому витрат на правничу допомогу, що, однак, не свідчить про неправильне здійснення судами розподілу цих витрат.
При цьому, колегія суддів зазначає, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судами оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру тощо не свідчить про незаконність оскаржуваних судових рішень та про неправильне застосування судами статті 129 ГПК України.
Верховний Суд звертається до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 №910/14524/22, в якій зазначено, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, які суди встановили під час вирішення справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежено винятково перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та суто в межах доводів касаційної скарги.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду, що вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо оцінка доказів зроблена судом першої та/або апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, що випливає з меж розгляду справи судом касаційної інстанції, які передбачені в статті 300 ГПК України.
Верховний Суд при касаційному перегляді додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, якою переглянуто додаткове рішення суду першої інстанції, не виявив у діях судів порушень приписів статті 129 ГПК України, неправильного застосування норм матеріального права або інших порушень норм процесуального права, які б призвели до ухвалення судами незаконних рішень.
Разом із тим скаржник не навів доводів, які б містили належне обґрунтування, що доводить неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень в цій частині, з урахуванням вимог частини другої статті 287 ГПК України.
Доводи скаржника про те, що Вознесенська окружна прокуратура не є юридичною особою, а тому суд першої інстанції помилково стягнув витрати на правничу допомогу із Вознесенської окружної прокуратури також не може бути підставою для скасування додаткового рішення у справі. 
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 923/199/21: за змістом статей 42, 46, 53, 56 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду; звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат; положення статей 123, 129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на засаді обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.
Колегія суддів не вбачає підстав вважати, що висновки, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, не були враховані судами попередніх інстанцій, а застосування судами приписів статей 126, 129 ГПК України не суперечить жодному із вказаних скаржником висновків Верховного Суду. У відповідних постановах питання можливості розподілу витрат на професійну правничу допомогу залежало від обґрунтованості і співмірності відповідних витрат, обсягу наданих до суду доказів на підтвердження здійснення таких витрат, а також оцінки та дослідження доказів в силу статей 86, 210 ГПК України.
Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судами попередніх інстанцій доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, процесуальних дій, зводяться лише до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, Судом не встановлено порушення судами попередніх інстанцій норм права, як необхідної передумови для скасування ухвалених судових рішень (додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, якою переглянуто це додаткове рішення), а відтак підстави для скасування вказаних оскаржуваних судових рішень відсутні.
З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.
Доводи АТ "НАЕК "Енергоатом", викладені у відзиві, беруться до уваги Касаційним господарським судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
ЄСПЛ у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій, в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів - без змін, як таких, що ухвалені із додержанням норм права.
Судові витрати
Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.10.2024, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 у справі №910/6690/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова