УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 576/2895/25
провадження № 51 - 1292 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 25 березня 2026 року, 
встановив:
За вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року ОСОБА_4 засуджено за :
- ч. 2 ст. 1142 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років.
Вироком суду його визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, в умовах воєнного стану, перебуваючи 15 травня 2025 року в м. Глухів Шосткинського району Сумської області (точного місця досудовим розслідуванням не встановлено), зустрівся з раніше знайомим йому громадянином України ОСОБА_5 , в період часу з 22.14 год. по 22.19 год. повідомив останньому інформацію про місце дислокації відділу внутрішньої та власної безпеки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України, висловивши при цьому своє бажання щодо нанесення вогневого ураження по вказаному об`єкту. Дана інформація з обмеженим доступом та є такою, що не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами.
Також перебуваючи на території Сумської області, ОСОБА_4 , в період часу з 2022 по 2025 р.р. (точного часу та місця органом досудового розслідування не встановлено), при невстановлених обставинах, без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав пістолет з трьома магазинами, 529 патронів калібру 5,45-мм, 56 патронів калібру 9-мм, 2 корпуси гранати та 2 запали до гранати, які зберігав у себе вдома до 21 травня 2025 року. В ході проведення обшуку 21 травня 2025 року в квартирі за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено 45 патронів калібру 5,45-мм, а в гаражному приміщенні № НОМЕР_1 , розташованому по АДРЕСА_2 , яким користувався ОСОБА_4 , виявлено та вилучено пістолет із трьома магазинами, 484 патрони калібру 5,45-мм, 56 патронів калібру 9-мм, 2 корпуси гранати та 2 запали гранати, які останній зберігав без передбаченого законом дозволу.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2026 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений вказує на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, просить змінити вирок та ухвалу щодо нього в частині призначеного покарання, застосувати до нього ст. 69, ст. 75 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. 
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначає, що призначене йому покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим внаслідок своєї суворості, що судами належним чином не було враховано ряд пом`якшуючих обставин покарання, та не застосовано положення ст. 69, 75 КК. Крім того, засуджений вказує, що суд апеляційний суд провів судове засідання без участі його захисника.
Мотиви суду
Перевіривши касаційну скаргу з доданими до неї матеріалами, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених - ч. 2 ст. 1142 , ч. 1 ст. 263 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації його дій за вказаними статтями у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються. 
Доводи про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається із оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.
З матеріалів касаційного провадження вбачається, що місцевий суд обираючи ОСОБА_4 вид та розмір покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, спосіб та характер їх вчинення, обставини та відомості щодо особи обвинуваченого, який є військовослужбовцем, за місцем проживання та проходження військової служби характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, одружений, його стан здоров`я, те, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставин, що обтяжує покарання судом не встановлено. 
При цьому, місцевий суд врахував, що ОСОБА_4 має на утриманні двох малолітніх дітей, які потребують його піклування, що не стало стримуючим фактором вчинення умисного тяжкого злочину проти основ національної безпеки України в умовах воєнного часу. При цьому останній, будучи не лише громадянином України, а й діючим військовослужбовцем, у надважкий для країни та суспільства період, розголошував інформацію про місце дислокації військового формування, що свідчить про підвищений рівень суспільної небезпеки вчиненого.
Суд дійшов висновку, що достатньою мірою покарання для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень обвинуваченим є покарання у виді позбавлення волі, а тому призначив ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 1142, ч.1 ст. 263 КК, і застосував приписи ст. 70 КК, визначив ОСОБА_4 остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 1142, ч. 1 ст. 263 КК, вказавши, що районний суд правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг вчинених дій та їх наслідки, відомості про особу засудженого, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Підстав для застосування ст. 69 КК колегія суддів апеляційного суду не встановила.
Оцінюючи правильність висновків суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходить із того, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК суду надано дискреційні повноваження призначити більш м`яке покарання, ніж зазначене в санкції статті за відповідний злочин, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі про кримінальну відповідальність: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини цього Кодексу, які визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину в Особливій частині КК, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.
Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, як і обставини, що зумовлюють виокремлення в законі про кримінальну відповідальність привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, змістом дій вчиненого кримінального правопорушення та/чи іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого. Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.
Наведене узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, яка відображена, зокрема, в постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18 (провадження № 51-3479км20).
Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини (з урахуванням даних про особу) у своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції статті було би явно несправедливим.
Водночас, таке рішення суд може ухвалити лише за наявності обґрунтованого переконання в тому, що використання положень ст. 69 КК дозволить досягти кожної із встановлених у законі про кримінальну відповідальність цілей його застосування до винного, що має знайти відповідне переконливе відображення в мотивах постановленого судом рішення.
З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції обґрунтовано не встановлено підстав для застосування положень ст. 69 КК.
Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК. 
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання та призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій, передбачених ч. 1 ст. 1142, ч.1 ст. 263 КК. 
Так, покарання, призначене засудженому ОСОБА_4 , є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі, Суд не знаходить.
Також є необґрунтованими доводи засудженого щодо проведення апеляційного розгляду без участі його захисника. 
Участь захисника у цьому кримінальному провадженні не є обов`язковою, предметом апеляційного розгляду не були питання, пов`язані із погіршенням становища обвинуваченого, захисник, будучи повідомленим про розгляд справи належним чином, не ставив питання про відкладення апеляційного перегляду, а обвинувачений не заперечував проти розгляду апеляційної скарги у відсутність захисника. Отже апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість проводити слухання без участі захисника.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та необхідності застосування до нього положень ст.69, 75 КК.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги ОСОБА_4 немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 січня 2026 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 25 березня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6