КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 367/504/20 Головуючий у суді І інстанції Карабаза Н.Ф.
Провадження № 22-ц/824/7624/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2026 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у справі за позовом прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

Прокурор Київської області у січні 2020 року звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02 березня 2020 року заяву прокурора Київської області про забезпечення позову задоволено. 
Накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 3210800000:01:091:0231 та 3210800000:01:091:0059, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:091:0232, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
Заборонено відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та будь яким іншим фізичним та юридичним особам проводити будівельні роботи та вирубку дерев на земельних ділянках з кадастровими номерами: 3210800000:01:091:0059, 3210800000:01:091:0231 та 3210800000:01:091:0232, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
24 березня 2020 року Ірпінський міський суд Київської області постановив ухвалу про відкриття провадження у справі.
06 березня 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С.С. про скасування заходів забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що застосування зазначених засобів забезпечення позовної заяви є не лише недоцільним, а й таким, що порушує права відповідачів на судовий розгляд справи впродовж розумного строку і не відповідає принципу ефективності застосованих засобів забезпечення. Специфіка застосування заходів забезпечення позову полягає у їх негайному виконанню та відкриттю виконавчого провадження, проте за заявницею відсутні будь-які виконавчі провадження. Вжиття заходів забезпечення позову протягом необґрунтовано тривалого часу є порушенням права заявниці на справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням наведеного представник відповідачки просив суд скасувати заходи забезпечення, що були застосовані на підставі ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 02 березня 2020 року, а у випадку відмови в скасуванні заходів забезпечення - застосувати зустрічне забезпечення, яким зобов`язати позивача внести на депозитний рахунок суду заставу у розмірі ціни позову 1 546 522,00 грн.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2026 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С.С. про скасування заходів забезпечення позову тазастосування зустрічного забезпечення відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом спору у цій справі є земельні ділянки, на які в порядку забезпечення позову було накладено арешт, що має тимчасовий характер і діє до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Доводи заявниці щодо неспівмірності обраного способу забезпечення позову у виді накладення арешту не заслуговують на увагу, оскільки такий захід забезпечення не обмежує права ОСОБА_1 , так як має тимчасовий характер та цілком узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.
Оскільки обставини, за наявності яких суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України, заявницею не наведено і не доведено існування обставин можливого спричинення збитків відповідачці вжитими заходами забезпечення позову, не вказано чим саме вказані вжиті заходи забезпечення завдають чи можуть завдати збитки, в чому вони полягають і не надано відповідних доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог заяви про зустрічне забезпечення.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Бабенка С.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення заяви про скасування заходів забезпечення позову та застосування зустрічного забезпечення.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову, обмежився формальним посиланням на їх тимчасовий характер, проте не надав жодної оцінки фактичній тривалості їх застосування, яка на момент розгляду заяви становила понад чотири роки. Заходи забезпечення фактично існують поза межами механізму виконавчого провадження, що ставить під сумнів як їх належну реалізацію, так і правову визначеність їх подальшого застосування. Водночас ухвала про забезпечення позову зумовлює строкові та виняткові обмеження прав особи, які не можуть зберігатися необмежений час без оцінки їх актуальності, необхідності та співмірності на кожному етапі розгляду справи. Таким чином суд не перевірив, чи зберігається необхідність у подальшому обмеженні прав відповідачки, чим порушив вимоги статей 149, 158 ЦПК України та принцип строковості забезпечення позову.
Відмовляючи у скасуванні заходів забезпечення позову, суд першої інстанції не встановив і не дослідив, чи існують на момент розгляду заяви реальні та об`єктивні ризики відчуження спірних земельних ділянок або ускладнення виконання можливого судового рішення, які були підставою для застосування заходів забезпечення у 2020 році. Суд обмежився загальними міркуваннями про можливість забудови та відчуження земельних ділянок, не з`ясувавши, чи мають такі твердження фактичне підґрунтя та чи зберігається відповідна загроза після більш ніж чотирьох років розгляду справи. При цьому суд не врахував, що сама по собі тривалість судового розгляду не може слугувати підставою для автоматичного продовження обмежень прав власника. Фактично суд першої інстанції погодився з припущеннями сторони позивача, не вимагаючи від останнього надання жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність актуальних ризиків, передбачених статтею 149 ЦПК України. Отже, суд не виконав свій процесуальний обов`язок з перевірки актуальності підстав для подальшого застосування заходів забезпечення позову, що призвело до збереження обмеження прав відповідачки без належного обґрунтування, у порушення вимог статей 149, 150, 158 ЦПК України, принципів змагальності та пропорційності втручання у право власності.
Вирішуючи питання про подальше застосування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції не здійснив належної оцінки співмірності втручання у право власності відповідача із предметом та характером заявлених позовних вимог, а також з можливими негативними наслідками такого втручання для відповідача. Застосовані заходи забезпечення полягають не лише у формальному накладенні арешту на земельні ділянки, а й у повній забороні їх використання за цільовим призначенням, що фактично позбавляє відповідачку можливості реалізовувати основні правомочності власника - володіння, користування та розпорядження майном. При цьому суд не встановив, чи є настільки жорстке втручання необхідним і виправданим з огляду на предмет спору, а також не перевірив, чи могли б бути застосовані менш обтяжливі заходи, здатні досягти мети забезпечення позову без істотного обмеження прав відповідачки. Суд також не врахував, що застосування заходів забезпечення протягом понад чотирьох років суттєво змінює характер такого втручання, перетворюючи тимчасовий процесуальний захід на тривале фактичне позбавлення можливості користування майном, без будь-якої компенсації та без вирішення спору по суті.
Вказує, що суд залишив поза увагою обставини, встановлені рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року у справі № 367/4187/14-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що земельні ділянки, правомірність відведення яких оспорюється прокурором, не належать до земель лісів першої групи, розташовані у межах населеного пункту м. Буча, а Бучанська міська рада діяла у межах наданих їй законом повноважень при прийнятті рішень про передачу земельних ділянок у приватну власність. Наведені обставини безпосередньо спростовують доводи позивача щодо особливого правового режиму спірних земель та наявності підвищених ризиків, які нібито обґрунтовують необхідність тривалого застосування заходів забезпечення позову. За відсутності аналізу балансу інтересів сторін суд фактично надав пріоритет абстрактним інтересам позивача, не зваживши на реальні та довготривалі наслідки для відповідачки, що суперечить принципу пропорційності.
Також відповідачка вважає неправомірною відмову суду у застосуванні зустрічного забезпечення позову. На її думку, суд першої інстанції формально підійшов до розгляду заяви про зустрічне забезпечення, фактично зводячи його застосування виключно до випадків доведення вже понесених збитків. Однак такий підхід суперечить правовій природі зустрічного забезпечення, яке за своєю суттю є превентивним процесуальним механізмом, спрямованим на запобігання можливим негативним наслідкам для відповідача у разі відмови в позові. Застосовані у справі заходи забезпечення об`єктивно створюють ризик заподіяння ОСОБА_1 істотних майнових втрат. Такі обмеження не зводяться лише до заборони розпорядження майном, а фактично унеможливлюють його використання за цільовим призначенням, що прямо впливає на економічну цінність земельних ділянок та житлові права власника. При цьому суд не надав оцінки тривалому та безперервному застосуванню заходів забезпечення, що істотно підвищує ймовірність виникнення збитків та змінює характер втручання у право власності відповідачки. За таких обставин застосування зустрічного забезпечення є не дискреційним правом суду, а необхідним процесуальним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін. Крім того, суд не врахував, що заходи забезпечення у даній справі були застосовані за ініціативою прокурора, який діє в інтересах держави, тому у цьому випадку суд зобов`язаний забезпечити реальну можливість захисту прав відповідача від можливих збитків, оскільки відповідальність за їх відшкодування покладається на особу, в інтересах якої подано позов. За наведених обставин відмова суду у застосуванні зустрічного забезпечення є необґрунтованою, такою, що порушує принципи рівності сторін, змагальності та балансу інтересів, і в сукупності з тривалим застосуванням заходів забезпечення призводить до істотного порушення прав та законних інтересів відповідачки.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник заявниці - адвокат Дуднік М.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Прокурор Київської обласної прокуратури Федоренко О.П. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.
Інші сторони та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомяли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та вбачається з виділених матеріалів справи, що у січні 2020 року прокурор Київської областізвернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив:
визнати недійсним рішення Бучанської міської ради від 28 травня 2009 року № 1375/24-52-V «Про затвердження ОСОБА_3 проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність по АДРЕСА_2 »;
витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельні ділянки загальною площею 0,86 га вартістю 1 546 522,00 грн із цільовим призначенням для ведення лісового господарства з незаконного володіння: 
- ОСОБА_1 з кадастровим номером 3210800000:01:091:0059 площею 0,1 га та з кадастровим номером 3210800000:01:091:0231 площею 0,3271 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- ОСОБА_2 з кадастровим номером 3210800000:01:091:0232 площею 0,4329, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02 березня 2020 року за заявою прокурора Київської області про забезпечення позову:
накладено арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами 3210800000:01:091:0231 та 3210800000:01:091:0059, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 ;
накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3210800000:01:091:0232, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 ;
заборонено відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та будь яким іншим фізичним та юридичним особам проводити будівельні роботи та вирубку дерев на земельних ділянках з кадастровими номерами: 3210800000:01:091:0059, 3210800000:01:091:0231 та 3210800000:01:091:0232, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до суду заяву про зміну предмета позову та залучення належних співвідповідачів, в якій, зокрема просив змінити процесуальний статус ОСОБА_3 із третьої особи на співвідповідача у справі, а замість вимоги про витребування земельних ділянок з незаконного володіння відповідачів заявив вимогу про зобов`язання  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів України зазначені земельні ділянки.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 травня 2025 року заяву прокурора про заміну процесуального статусу третьої особи задоволено та замінено процесуальний статус ОСОБА_3 з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, на співвідповідача.
У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бабенко С.С. звернувся до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02 березня 2020 року, посилаючись на те, що дія таких заходів забезпечення протягом тривалого часу є недоцільним та порушує права відповідачки на судовий розгляд справи впродовж розумного строку і не відповідає принципу ефективності застосованих засобів забезпечення.
За змістом статей 149, 150 ЦПК України метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову за своєю суттю є тимчасовим обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, держави, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.
Згідно із положеннями частин першої, четвертої, дев`ятої, десятої статті 158 ЦПК України суд може скасувати забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 10 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року у справі № 334/1250/22 зроблено висновок, що враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, при розгляді справи суд не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову відпала, зокрема, у разі ухвалення судового рішення про відмову в позові, про закриття провадження у справі або про залишення заяви без розгляду.
Як правильно встановив суд першої інстанції, підстава і потреба у забезпеченні позову у справі № 367/504/20 станом на час подання і розгляду заяви про скасування заходів забезпечення позову не відпали, оскільки заходи забезпечення у вигляді накладення арешту та заборони відповідачам та іншим особам проводити будівельні роботи та вирубку дерев на спірних земельних ділянках вживалися судом з метою усунення ризиків щодо утруднення чи унеможливлення виконання можливого судового рішення про витребування земельних ділянок, які за доводами прокурора відносяться до земель лісового фонду, із незаконного володіння відповідачів у власність держави,а у поданій заяві представник ОСОБА_1 не навів належних обґрунтувань того, що змінились обставини, які зумовили застосування судом таких заходів забезпечення позову до набрання відповідним рішенням суду законної сили.
Дія вжитих судом заходів забезпечення позову у наведеній ситуації має на меті, зокрема захист інтересів держави щодо повернення земельних ділянок, виділених у власність фізичній особі органом місцевого самоврядування, та реальне виконання судового рішення, яке потенційно може бути ухвалено на користь держави за позовом прокурора.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
Згідно з пунктом 43 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що сама по собі обставина того, що розгляд даної справи проводиться судом першої інстанції уже тривалий час не може бути належною і достатньою підставою для скасування вжитих у справі заходів забезпечення позову в розумінні положень глави 10 розділу І ЦПК України та надавати стороні відповідача привід для ініціювання припинення накладеного арешту та заборони здійснювати певні дії щодо предмета спору.
Підставою для скасування заходів забезпечення позову на розсуд суду можуть бути будь-які обставини, які свідчать про відсутність потреби у забезпеченні позову, про неефективність вжитих заходів, про невідповідність вжитих заходів дійсним обставинам справи, про наявність зловживань з боку позивача при вирішенні питання про забезпечення позову, а також за наявності обставин, зазначених в частині тринадцятій статті 158 ЦПК України, проте у справі, яка переглядається, таких обставин не встановлено.
Адвокат Бабенко С.С. не вказав у поданій апеляційній скарзі в чому саме полягає неправильне застосування судом першої інстанцій норм статей 149, 158 ЦПК України, яким зміст оскаржуваної ухвали не суперечить.
Посилання представника відповідачки на неспівмірність заходів забезпечення позову із предметом заявлених позовних вимог також не можуть бути підставою для скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом першої інстанції, оскільки такі доводи могли бути заявлені ним при оскарженні ухвали про забезпечення позову в апеляційному порядку, однак ухвала суду від 02 березня 2020 рокуне оскаржувалась, у тому числі із наведених підстав.
Врахування ж судом першої інстанції цих обставин при вирішенні заяви відповідачки про скасування заходів забезпечення позову фактично було б переглядом місцевим судом свого ж рішення, що не узгоджується із вимогами ЦПК України
Доводи апеляційної скарги щодо невиконання судом обов`язку перевірити актуальність ризиків, що стали підставою для забезпечення позову, є необґрунтованими, оскільки, по-перше, з цих підстав заява про скасування заходів забезпечення позову не подалась, по-друге, сторона відповідачки не наводила мотивів і не надала доказів, що ризики відчуження спірного майна та/або перетворення його стану, які були встановлені в ухвалі про забезпечення позову, відпали, а по-третє, ця сторона не вказує на норму процесуального права, якою на суд покладено обов`язок періодично під час розгляду справи перевіряти наявність відповідних ризиків.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Водночас відсутні й підстави вважати, що застосовані заходи забезпечення позову призводять до невиправданого обмеження майнових прав власника, оскільки обтяжені арештом земельні ділянки залишаються у фактичному володінні та користуванні відповідачки, а судом було обмежено лише можливість розпоряджатися ними до часу ухвалення судом рішення у вказаній справі, що є справедливим по відношенню і до позивача.
Апеляційний суд наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на випадок, коли відповідач діятиме недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що дія вжитих заходів забезпечення позову протягом тривалого часу без вирішення спору по суті непропорційно порушує права та законні інтереси  ОСОБА_1 як власника майна, не заслуговують на увагу.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду при вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду відповідного спору та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (дивитись, наприклад, постанови Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 910/4013/18 (пункт 25), від 14 серпня 2019 року у справі № 640/462/19 (пункт 30), від 02 березня 2020 року у справі № 911/2034/16 (пункт 4.12), від 17 вересня 2021 року у справі № 910/3547/21 (пункт 8.6), від 17 січня 2022 року у справі № 640/20750/21 (пункт 25)).
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вищевказані обставини справи та положення статті 158 ЦПК України врахував та, встановивши, що підстави і потреба в забезпеченні позову у цій справі не відпали у зв`язку із розглядом спору щодо правомірності відведення у власність відповідачів спірних земельних ділянок, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Бабенка С.С. про скасування заходів забезпечення позову.
Що стосується доводів апеляційної скарги про неправомірність відмови суду у застосуванні зустрічного забезпечення позову за клопотанням відповідачки, то вони апеляційним судом не перевіряються, оскільки ухвала суду першої інстанції в цій частині згідно із вимогами пункту 5 частини першої статті 353 ЦПК України не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті спору й окремо від цього рішення, тобто оскарження такої ухвали у апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду по суті спору.
Аналогічні правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду по суті спору ухвал суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про зустрічне забезпечення висловлено Верховним Судом в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 521/18597/18 (провадження № 61-10196св19), від 20 грудня 2019 року у справі № 306/513/16-ц (провадження № 61-15454св18) та ухвалі від 21 вересня 2020 року у справі № 761/3933/19 (провадження № 61-13051ск20).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у скасуванні заходів забезпечення позову постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачкою судового збору за подання апеляційної скарги у справі не проводиться згідно із статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 05 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній