ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

08 червня 2026 року    місто Чернівці справа №725/1528/25
провадження №22-ц/822/905/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Височанської Н. К.
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.
за участю секретаря судових засідань Паучек І.І.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 17 березня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Скуляк І.А.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на батька. 
Посилався на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 листопада 2014 року є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 .
У позивача є доросла працездатна дочка ОСОБА_2 (відповідачка), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою з 2018 року стосунки мають напружений характер, участі у житті батька відповідачка не бере, моральної та матеріальної підтримки не надає. 
Останні кілька років стан здоров`я позивача постійно погіршується, зокрема, у зв`язку з хронічною ішемічною хворобою серця йому було проведено оперативне втручання та встановлено електрокардіостимулятор, вартість якого становила 44 200,00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою №56 від 25 травня 2021 року та квитанцією №56143610 від 27 травня 2021 року.
Окрім захворювання серця, у позивача є виражене порушення статико-динамічної функції лівої нижньої кінцівки, лікування ноги позивач проводить щоквартально з 2020 року, на підтвердження чого додав чеки: від 26 серпня 2022 року на суму 5 550,00 грн, та від 25 березня 2024 року на суму 5 900 грн.
Станом на 2025 рік існує необхідність ендопротезування лівого колінного суглобу, підтверджена консультацією травматолога, вартість процедури орієнтовно складає 150 000, грн.
Окрім цього, у позивача значно погіршився зір та, відповідно до виписки з медичної карти пацієнта, йому призначено лікування у вигляді факоемульсифікації катаракти обох очей з імплантацією інтраокулярної лінзи. Середня вартість такої операції складає 49 800, 00 грн за одне око, відповідно 99 800, 00 грн за два ока.
Таким чином, загальна сума, необхідна для відновлення стану здоров`я позивача, становить 249 600 грн.
Позивач зазначав, що доходів, окрім пенсійних виплат, не має, лікуванням займатися не має фінансової можливості, серед близьких родичів, що мали б змогу надати допомогу, є лише відповідачка.
ОСОБА_2 з 2005 року займається підприємницькою діяльністю та має повну матеріальну можливість утримувати непрацездатного батька.
Тяжкий стан здоров`я, що значно погіршився, став передумовою для необхідності в додаткових витратах, які відповідачка не бажає надавати.
Просив стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати на лікування непрацездатного батька ОСОБА_1 у розмірі 249 600 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 17 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
Посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, таким, що винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених судом у рішенні, обставинам справи. 
Зазначає, що суд першої інстанції встановив, що позивач є пенсіонером за віком, розмір пенсії становить 8 000 грн щомісячно, інших додаткових джерел доходу ОСОБА_1 немає. 
Проте, за твердженням апелянта, суд не надав належної правової оцінки наданим письмовим доказам щодо фактично понесених витрат на лікування та планових витрат, які потрібні позивачеві для відновлення його стану здоров`я – хірургічного лікування гонартрозу, середня вартість якого у м.Чернівці становить 150 000 грн, та лікування катаракти обох очей, вартість якого становить від 31 600 грн до 68 000 грн.
Вважає, що суд в оскаржуваному рішенні не спростував доводів позивача стосовно гострої потреби у коштах на лікування важких захворювань, підтверджених медичними висновками.
Крім того, суд першої інстанції не врахував той факт, що згідно приписів статей 202, 203 СК України, відповідачка зобов`язана брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою або немічністю. Обставин, які б слугували підставами для звільнення ОСОБА_2 від даного обов`язку, судом встановлено не було, а відповідачкою не наводилось. 
На думку апелянта, суд не врахував, що ОСОБА_1 за медичними показаннями необхідні оперативні втручання, щоб уникнути інвалідності в майбутньому, та він не може отримати таке лікування безоплатно, що позивач довів у своїй відповіді на відзив.
Тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов про стягнення додаткових витрат на батька.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідачка ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Павчук І.С., надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що висновки суду першої інстанції є законними, обґрунтованими та базуються на всебічній, повній та системній оцінці всіх наявних у справі доказів.
Посилається на те, що статтею 206 СК України передбачено право особи вимагати стягнення витрат на догляд та лікування у випадку нагальної необхідності та фактичного понесення.
Проте позивач додав документи, згідно яких йому рекомендовано у плановому порядку ендопротезування лівого колінного суглобу та рекомендовано у плановому режимі факоемульсифікація катаракти обох очей, при цьому зафіксовано відсутність показань для термінової операції.
Відтак вважає, що позивачем не доведено належними доказами факту існування тяжкого захворювання та необхідних негайних витрат, які заявлено до стягнення, що виключає наявність підстав для задоволення позову.
Також зазначає, що згідно чинних нормативно-правових актів у сфері охорони здоров`я ОСОБА_1 має необмежену можливість отримати лікування за наявними у нього діагнозами безкоштовно за рахунок програми державних гарантій НСЗУ, проте, згідно отриманого листа від КНП «Центральна міська клінічна лікарня», ОСОБА_1 не перебуває в черзі на заміну колінного суглобу або імплантації інтраокулярної лінзи з установкою кришталика. Відповідно до листа Управління охорони здоров`я Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 не звертався із заявою про внесення до Реєстру пацієнтів, які потребують проведення безоплатного ендопротезування та факоемульсифікація катаракти.
Таким чином, вважає, що апелянтом не наведено належних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваного рішення, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.

Мотивувальна частина
Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку (том 2 а.с.77-82).
Позивач ОСОБА_1 у призначений день судового засідання 08 червня 2026 року подав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, в якій вказав, що через відсутність у нього матеріальної можливості укласти угоду з адвокатом про надання йому правової допомоги, просив посприяти у забезпеченні його правовою допомогою. 
Колегія суддів вважає, що така заява не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до ЗУ «Про безоплатну правничу допомогу».
Положеннями процесуального законодавства не передбачено права/обов`язку суду призначати стороні (учаснику справи) адвоката або іншу особу, що уповноважена надавати правничу допомогу. Водночас, якщо особа відноситься до вразливих категорій населення (наприклад, малозабезпечені, особи з інвалідністю, ветерани війни), держава гарантує їй безоплатну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про безоплатну правничу допомогу» безоплатна правнича допомога – це правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел. Правнича допомога – це надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Правничі послуги – надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правничої допомоги та медіації.
Згідно зі ст. 3 Закону право на безоплатну правничу допомогу – гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правничу допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правничу допомогу у випадках, передбачених цим Законом.
За змістом ст. 13 Закону безоплатна вторинна правнича допомога – вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. Безоплатна вторинна правнича допомога включає такі види правничих послуг: захист; здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; складення документів процесуального характеру.
Частиною 1 ст. 14 Закону визначено перелік певних категорій фізичних осіб, як мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, зокрема, на всі види правничих послуг, передбачених ч. 2 ст. 13 цього Закону.
Статтею 15 ЗУ «Про безоплатну правничу допомогу» передбачено, що суб`єктами надання безоплатної вторинної правничої допомоги в Україні є: 1) центри з надання безоплатної правничої допомоги; 2) адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правничу допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» звернення про надання одного з видів правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону, подаються особами, які досягли повноліття, або їх представниками до центру з надання безоплатної правничої допомоги в письмовій формі за місцем фактичного проживання таких осіб незалежно від реєстрації місця проживання чи місця перебування особи або за місцезнаходженням органу, що здійснює дізнання, досудове розслідування, суду, слідчого судді, що розглядають справу.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів роз`яснює позивачу, що він мав можливість реалізувати гарантоване державою право на отримання безоплатних правових послуг за рахунок Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел у разі наявності відповідних підстав. 
Для реалізації цього права ОСОБА_1 вважаючи себе суб`єктом права на безоплатну вторинну правничу допомогу мав особисто звернутися за отриманням безоплатної вторинної правничої допомоги до відповідного центру з надання безоплатної вторинної правничої допомоги, отримавши інформацію про нього з відкритих джерел.
Апеляційний суд звертає увагу, що апеляційне провадження у вказаній справі відкрито 24 квітня 2026 року, а тому у позивача було достатньо часу для реалізації свого права на захист. 
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Крім цього, колегія судді враховує, що явка до апеляційного суду учасників справи не є обов`язковою, позиція сторін у справі є чіткою і зрозумілою, а тому колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд справи за відсутності учасників справи, що не призведе до порушення їх прав.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним справу розглянути за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, а клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25 листопада 2014 року є пенсіонером за віком, отримує пенсію у розмірі 8 000 грн щомісячно.
Матеріали справи містять копії виписок з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 за період березень-квітень 2024 року, згідно яких йому було встановлено діагнози: атеросклеротична хвороба серця і стенокардія, супутні діагнози: гіпертонічна хвороба серця, передсердно-шлункова блокада другого ступеня, застійна серцева недостатність, наявність штучного водія серцевого ритму, інші форми ішемічної хвороби серця. 16 квітня 2024 року позивачеві здійснено шунтування, що підтверджується висновком-епікризом із медичної карти стаціонарного хворого від 19 квітня 2024 року.
З виписки із медичної карти пацієнта від 30 січня 2025 року встановлено діагноз позивача: початкова катаракта обох очей. Епіретинальний фіброз обох очей з горизонтальним тракційним ефектом на лівому оці. Гіперметропія слабкого ступеня обох очей. Пребіопія. Синдром «сухого ока» слабкого ступеня обох очей. Рекомендовано, серед іншого, проведення факоемульсифікації катаракти обох очей з імплантацією інтраокулярної лінзи.
Групу інвалідності позивачеві не встановлено. 
В 2023 році рекомендовано ендопротезування лівого колінного суглобу в плановому порядку. 
Станом на 16 грудня 2024 року ФОП ОСОБА_2 зареєстрована як приватний підприємець з 23 березня 2005 року.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження його скрутного становища, необхідності придбання ним ліків на час звернення до суду (лютий 2025 року), а також необхідності у матеріальній допомозі від повнолітньої дочки в заявленому розмірі – 249 600 грн.
Також вказав, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 потребує сторонньої матеріальної допомоги або ж що його витрати значно перевищують дохід.
Щодо необхідності витрат позивача на ендопротезування колінного суглобу, яке було йому рекомендоване у 2023 році, суд першої інстанції зазначив, що ці витрати не пов`язані з тяжкою хворобою, а також не належать до матеріального утримання батьків у розумінні статті 206 СК України.
З наданих позивачем медичних документів суд встановив, що вони мають рекомендаційний та плановий характер, жоден з них не містить показань для термінового оперативного втручання.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Статтею 51 Конституції України, яка кореспондується із статтею 172 СК України, встановлено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Згідно ст. 203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Згідно ст. 206 СК України у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 саме додаткові витрати на його утримання, тобто, в цьому випадку необхідно відрізняти такі витрати від стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи. 
Для задоволення позову про стягнення додаткових витрат необхідна наявність виняткових обставин. 
Щодо визначення таких обставин, законодавець пов`язує їх з тяжкою хворобою чи інвалідністю, такий перелік є вичерпним. 
Тобто, виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків, крім сплати аліментів, визначений ст. 203 СК України пов`язане виключно з вищезазначеними обставинами.
Тлумачення статті 203 СК України свідчить, що додатковими витратами на батьків вважаються витрати, пов`язані з однією з таких обставин: (а) тяжка хвороба; (б) інвалідність; (в) немічність. Таким чином, повнолітні діти зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру. Цей перелік є вичерпним.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 червня 2018 року у цивільній справі № 635/2419/17.
Звертаючись з позовом у порядку ст.203 СК України, ОСОБА_1 надав до суду заключення травматолога-ортопеда КНП «Міська поліклініка №2» від 01 вересня 2023 року та висновок за результатами консультації травматолога від 06 лютого 2025 року, згідно яких позивачеві у плановому порядку рекомендовано ендопротезування лівого колінного суглоба у плановому порядку.
Надані позивачем медичні документи свідчать про наявність у нього певних захворювань та містять рекомендації щодо проведення планового оперативного лікування.
Проте самі по собі ці документи не підтверджують необхідності здійснення додаткових витрат саме у заявленому до стягнення розмірі.
Обґрунтовуючи заявлений до стягнення з відповідачки розмір додаткових витрат, позивач долучив роздруківку з веб-сайту приватного медичного закладу із зазначенням орієнтовної вартості такої медичної послуги. 
На переконання колегії суддів, вказаний документ сам по собі не може підтверджувати необхідність понесення позивачем витрат у заявленому розмірі, оскільки не містить відомостей про звернення ОСОБА_1 до цього закладу охорони здоров`я, призначення йому оперативного втручання, визначення індивідуального плану лікування чи розрахунку вартості медичних послуг саме для нього.
Аналогічні висновки стосуються і заявлених до стягнення витрат на оперативне лікування захворювань обох очей позивача. На підтвердження їх розміру ОСОБА_1 також надав лише інформаційні матеріали щодо орієнтовної вартості медичних послуг, які не містять індивідуального розрахунку вартості лікування саме для нього та не підтверджують необхідності понесення витрат у заявленому розмірі.
А тому доводи апеляційної скарги позивача з цього приводу є такими, що не спростовують правильності висновку суду першої інстанції.
Твердження апелянта щодо ненадання судом оцінки доказам понесення позивачем витрат на придбання електрокардіостимулятора та здійснення ін`єкцій є безпідставними, оскільки такі витрати не були предметом заявлених позовних вимог. 
Як убачається зі змісту позовної заяви та її прохальної частини, позивач просив стягнути з відповідача виключно 249 600 грн додаткових витрат, пов`язаних із майбутнім ендопротезуванням колінного суглоба та оперативним лікуванням катаракти обох очей (150 000 грн + 49 800 грн х 2). Вимог про стягнення витрат на придбання кардіостимулятора чи проведення ін`єкцій позивач не заявляв.
Наведене узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 13 та ч. 2 ст. 264 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справу в межах заявлених вимог та вирішує лише ті вимоги, які були предметом судового розгляду.
З наявних у справі листів медичних закладів та органів охорони здоров`я вбачається, що позивач не перебуває у черзі на відповідні оперативні втручання та не звертався із заявою про включення до відповідних реєстрів пацієнтів.
За таких обставин, позивачем не надано належних доказів неможливості отримання відповідної медичної допомоги за рахунок державних програм.
Також, посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_2 є суб`єктом підприємницької діяльності та має кошти на утримання батька, ОСОБА_1 додав витяг з ЄДРПОУ, згідно якого ФОП ОСОБА_2 зареєстрована як приватний підприємець з 23 березня 2005 року, основний вид діяльності: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.
Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка має достатній дохід, який б давав їй можливість брати участь у додаткових витратах на батька у заявленому розмірі.
На переконання апеляційного суду, факт державної реєстрації ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця без доказів щодо отримуваних відповідачкою доходів, її майнового стану або інших обставин, не вказує на її матеріальну спроможність нести заявлені витрати.
Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
Апеляційні вимоги зводяться до незгоди апелянта з оцінкою доказів та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 17 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:       Н.К. Височанська

Судді:         О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк