Справа № 462/6318/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2026 року м.Львів
Залізничний районний суд м. Львова в складі:
головуючого – судді Боровкова Д.О.
при секретарі Свищо В.С.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представників відповідачів Поповича Я.Д., ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_4 (третя особа ОСОБА_5 ) про визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті його діда ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що його дідусь та бабця ОСОБА_7 під час перебування у зареєстрованому шлюбі набули на праві спільної сумісної власності вказану квартиру. У шлюбі в них народилося двоє синів, а саме: його батько ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 його бабця померла. 11 листопада 2020 року ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначив, що після смерті його дружини залишилося спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 . Його дід постійно проживав з бабцею у вказаній квартирі, а відтак вважається таким, що прийняв спадщину. Крім діда та бабці у спірній квартирі зареєстрований його дядько – відповідач ОСОБА_4 , проте він взагалі не проживав у спірній квартирі, а проживав зі своєю сім`єю у с. Волощина. У визначений законом строк відповідач не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Таким чином, після смерті ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, яка складалася з 1/2 частини спірної квартири, був її чоловік ОСОБА_4 , останній 10 грудня 2020 року склав заповіт, яким все своє майно заповів йому, як своєму онукові. ІНФОРМАЦІЯ_1 його дід помер. 10 січня 2023 року він звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою про прийняття спадщини, в якій зазначив, що після смерті його діда залишилося спадкове майно: 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Проте, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.
Представник відповідача Львівської міської ради та відповідач ОСОБА_4 письмові відзиви на позов до суду не подали.
Третя особа ОСОБА_5 подав до суду заяву про визнання позову, в якій зазначив, що він є батьком позивача, подана ним 05 липня 2023 року заява до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину до майна, яке залишилося після смерті його батька ОСОБА_6 не була реалізована через наявність заповіту, і тому він визнає позов у повному обсязі /а.с.113/.
У судовому засіданні позивач та його представник – адвокат Кравчук П.І. позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 – адвокат Кольбенко Г.С. позов визнав частково, пояснивши, що за позивачем слід визнати право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки 1/4 частки належить відповідачу. Вказану частку ОСОБА_4 успадкував після смерті матері ОСОБА_7 , оскільки на момент смерті останньої відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі. Крім цього, відповідач працював у 2015 році у м. Львові, і тому він проживав у спірній квартирі разом з батьками, а до села Волощина він їздив до своєї сім`ї на вихідні дні. В зв`язку з наведеним просить, позов задовольнити частково. 
У судовому засіданні представник відповідача Львівської міської ради Попович Я.Д. позов визнав частково, пояснивши, що права територіальної громади ніяким чином не порушені, проте вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки 1/4 частки належить відповідачу ОСОБА_4 . В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити частково. 

Рух справи, клопотання сторін, процесуальні рішення суду.
22 серпня 2025 року ухвалою суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання, витребувано в приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. копії матеріалів спадкових справ, відкритих після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 /а.с.36/.
22 вересня 2025 року до суду надійшли копії матеріалів спадкових справ № 45/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 та № 3/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 /а.с.41/.
26 січня 2026 року до суду надійшло клопотання представника позивача – адвоката Кравчука П.І. про залучення ОСОБА_5 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимог /а.с.112,113/.
18 лютого 2026 року, ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, ОСОБА_5 залучено у якості третьої особи /а.с.117,118/.
18 лютого 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду /а.с.119/.
26 березня 2026 року до суду подано клопотання представника відповідача – адвоката Кольбенко Г.С. про виклик свідків /а.с.131,132/.
Того ж дня, 26 березня 2026 року до суду подано клопотання представника відповідача – адвоката Кольбенко Г.С. про застосування строків позовної давності /а.с.133,134/.
26 березня 2026 року, ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволені вищевказаного клопотання відповідача про виклик свідків відмовлено /а.с.135,136/

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що 16 листопада 1963 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 /а.с.8,9/. У шлюбі в них народилося двоє синів: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
З реєстраційного посвідчення серія НОМЕР_1 убачається, що за ОСОБА_7 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Герилів М.Р., зареєстровано в реєстрі за № 2701 /а.с.10,11/.
З огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана подружжям за час шлюбу, вказана квартира є їх спільною сумісною власністю в силу вимог статті 22 КЗпШС України (який був чинний на момент набуття права власності), а відтак, частка кожного подружжя становить – 1/2, вказана обставина також визнається всіма учасниками справи.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 травня 2015 року серія НОМЕР_2 /а.с.43зворот/.
З довідки ЛКП «Граніт» від 10 березня 2016 року № 642, виданої ОСОБА_6 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 разом з ним проживала постійно та була зареєстрована його дружина ОСОБА_8 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та виписана ІНФОРМАЦІЯ_5 /а.с.15/.
11 листопада 2020 року ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою № 111 про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначив, що після смерті його дружини залишилося спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 , спадщину він за законом прийняв, спадкоємцями крім нього є сини померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_4 / а.с.43/.
Також, 11 листопада 2020 року ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою № 112 про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, в якій зазначив, що квартира АДРЕСА_1 була набута померлою під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ним /а.с.46/.
11 листопада 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. заведена спадкова справа № 45/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 /а.с.42/.
З довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації від 11 листопада 2020 року № 11, яка міститься в матеріалах вищевказаної спадкової справи № 45/2020, убачається, що в квартирі АДРЕСА_1 на момент смерті ОСОБА_7 , крім її чоловіка, був зареєстрований їх син відповідач ОСОБА_4 /а.с.48/.
10 грудня 2020 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О., зареєстрований в реєстрі за № 1278, яким все своє майно заповів своєму онукові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.16/.
ОСОБА_1 є сином третьої особи ОСОБА_5 та племінником відповідача ОСОБА_4 /а.с.62,63/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04 січня 2023 року серія НОМЕР_3 /а.с.18/.
З матеріалів спадкової справи № 45/2020, убачається, що ОСОБА_6 не отримав за життя ні свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, ні свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 .
10 січня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою № 6 про прийняття спадщини, в якій зазначив, що після смерті його діда залишилося спадкове майно: 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , спадщину за заповітом він приймає, інших спадкоємців немає / а.с.55/.
Того ж дня, 10 січня 2023 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. заведена спадкова справа № 3/2023 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 /а.с.54/.
16 червня 2023 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою № 95 про прийняття спадщини, в якій зазначив, що після смерті його батька залишилося спадкове майно: 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , крім нього спадкоємцем за законом є син померлого ОСОБА_5 / а.с.65/.
Крім цього, з матеріалів спадкової справи № 45/2020 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , вбачається, що 16 червня 2023 року відповідач ОСОБА_4 також подав до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. заяву № 89 про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначив, що після смерті його мати – ОСОБА_7 залишилося спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 , спадщину за законом від прийняв проживанням зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, крім нього інших спадкоємцем немає / а.с.51/.
05 липня 2023 року третя особа ОСОБА_5 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначив, що після смерті його батька залишилося спадкове майно: 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , крім нього спадкоємцем за законом є син померлого ОСОБА_4 / а.с.67/.
18 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О. зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій зазначив, що після смерті його діда залишилося спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 , 1/2 частка якої належала спадкодавцю, як частка в спільному майні подружжя, а 1/2 частка – дружині ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якої був її чоловік – ОСОБА_6 , який спадщину прийняв, але не оформив свої спадкових прав / а.с.70зворот/.
Листом приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Щебивовк О.О від 19 березня 2025 року № 63/02-14 позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті його діда ОСОБА_6 , оскільки спадкоємець ОСОБА_4 був ознайомлений зі заявою ОСОБА_6 від 11 листопада № 112, проте відмовився підписати відмітку щодо ознайомлення, це свідчить про його намір звернутися до суду щодо оспорювання майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. За життя ОСОБА_6 не реалізував свого права щодо отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, а відтак право власності на спірну квартиру залишилося за померлою ОСОБА_7 , а частка ОСОБА_6 не виділеною. 16 червня 2023 року спадкоємець ОСОБА_4 звернувся зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 . Факт прийняття ним спадщини підтверджується штампом в паспорті про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Через існування спору між спадкоємцями та не реалізацією ОСОБА_6 права на частку в спільному майні подружжя, нотаріус не може встановити складу спадкового майна. Роз`яснено позивачу, що йому слід звернутися до суду /а.с.71/.

Позиція суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухвалені рішення.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц (провадження № 61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20 (провадження № 61-2387св22), від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22), від 26 червня 2024 року у справі №752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24).
Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З довідки ЛКП «Граніт» від 10 березня 2016 року № 642 убачається, що ОСОБА_6 на момент смерті його дружини ОСОБА_7 постійно проживав з нею та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .
Представники відповідачів не надали суду жодного належного та допустимого доказу, який б спростовував обставини постійного проживання подружжя у спірній квартирі на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 .
Також, всіма учасниками справи у судовому засіданні визнається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності подружжя, а також, те, що частка кожного з подружжя складала 1/2 частину спірної квартири, а відтак, вказані обставини не підлягають доказуванню в силу вимог частини 1 статті 82 ЦПК України.
Отже, ОСОБА_6 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті його дружини, яка складалася з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Проте, за життя він не встиг отримати свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право власності на спадщину за законом.
У судовому засіданні достовірно з`ясовано, що відповідач ОСОБА_4 на момент відкриття спадщини після смерті його матері ОСОБА_7 , також, як і його батьки був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, з довідки, виданої старостою сіл Великі Глібовичі, Волощина, Підмонастир виконавчого комітету Бібрської міської ради, від 20 березня 2025 року № 233 убачається, що ОСОБА_4 з 2014 року по даний час проживає без реєстрації по АДРЕСА_3 /а.с.27/.
Згідно з актом № 21 від 23 січня 2019 року, складеного комісією в складі майстрів ЛКП «Граніт» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , встановлено, що зі слів сусідів відповідач ОСОБА_4 зареєстрований, але не проживає за адресою АДРЕСА_2 /а.с.20/.
Актом № 57 від 27 лютого 2019 року, складеного комісією в складі майстрів ЛКП «Граніт» ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , встановлено, що зі слів сусідів ОСОБА_4 зареєстрований, але не проживає за адресою АДРЕСА_2 /а.с.20 зворот/.
Згідно з актом № 17 від 14 лютого 2023 року, складеного комісією в складі майстрів з експлуатації житлового фонду Яркої Г.В., Ганець Л.С., начальника технічного відділу Кирик Г.І., встановлено, що зі слів заявника ОСОБА_1 та сусідів відповідач ОСОБА_4 зареєстрований адресою АДРЕСА_2 , але фактично не проживає з дня реєстрації 2001 року /а.с.21/.
Крім цього, з листа дирекції Великоглібовицького ліцею імені Юліана Головінського Бібрської міської ради від 13 березня 2023 року № 46 убачається, що діти ОСОБА_4 , в саме: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у 2014 -2015 роках навчалися в загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів с. Великі Глібовичі Перемишлянського району Львівської області. Відповідно до записів класного журналу зазначено, що домашня адреса їх батька: село Волощина, Львівського району, Львівської області /а.с.24-26/.
Відповідач ОСОБА_4 та його представник не надали суду будь-якого доказу на спростування вищевказаних, доказів, наданих суду позивачем.
Суд не бере до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_4 про те, що відповідач у 2015 році працював у м. Львові та протягом робочого тижня проживав у спірній квартирі та лише на вихідні дні їздив до сім`ї у село Волощина, оскільки суду не надано доказів на підтвердження вказаних доводів (зокрема, це могли бути копія трудової книжки, наказ про прийом на роботи, акти про фактичне місце проживання, тощо).
Отже, вищевказаними доказами, які містяться у матеріалах справи, підтверджується, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 смерті квартира АДРЕСА_1 , не була постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_4 , хоча він був зареєстрований у цій квартирі і право його проживання у ній не обмежувалось. Натомість, він проживав разом зі своєю сім`єю у селі Волощина, в утриманні спірної квартири участі не брав.
У визначений законом строк ОСОБА_4 не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, а також, не звертався до суду зі заявою про визначення додаткового строку.
Державна реєстрація відповідача у квартира АДРЕСА_1 сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за цією адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.
До нотаріуса також не звертався зі заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7 другий син померлої (батько позивача) - третя особа ОСОБА_5 , який ніколи не проживав у квартирі АДРЕСА_1 .
Отже, після смерті ОСОБА_7 єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, яка складалася з 1/2 частини спірної квартири, був її чоловік ОСОБА_6 .
Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Зазначена позиція узгоджується з висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22).
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Таким чином, з урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, який ніким не оспорювався, звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений статті 1269 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини, що залишилась після смерті його діда, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , проте, з незалежних від нього причин, він не має можливості оформити право власності на вказане спадкове майно, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому за позивачем слід визнати право власності на спірну кварту в цілому.
Щодо заяви представника відповідача ОСОБА_4 про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні подав заяву про застосування позовної давності, мотивуючи її тим, що сплив трирічний строк з моменту прийняття спадщини відповідачем після смерті його матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.133,134/.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
При цьому, відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №584/639/19 зазначено, що за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 543/994/17, від 03 листопада 2021 року у справі №452/938/18
Судом встановлено, що у даній справі відповідач ОСОБА_4 у встановленому порядку не прийняв спадщину після смерті його матері, фактично спадщину прийняв лише його батько ОСОБА_6 шляхом вступу у володіння і управління спадковим майном, який зареєструвати своє право власності у передбаченому порядку або звернутися до суду міг протягом будь-якого строку, проте цього так і не зробив.
Суд, урахувавши вищевказані обставини, а також те, що позивач, як спадкоємець за заповітом звернувся до нотаріуса зі заявою про прийняття спадщини у встановлений статтею 1269 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини, що залишилась після смерті спадкодавця ОСОБА_6 , прийшов до висновку, що строки позовної давності не пропущено та підстави для відмови у задоволені позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності відсутні. 
Щодо суб`єктного складу справи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 175/772/16-ц (провадження № 61-3581св21) зроблено висновок, що належним відповідачем у спорах про визнання права власності на майно у порядку спадкування є спадкоємці, тобто особи, визначені заповітом або законом, які звернулися у передбаченому порядку та строки із заявою про прийняття спадщини, відкритої після смерті спадкодавця, та прийняли цю спадщину або вважаються такими, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно – за його місцезнаходженням.
У даній конкретній справі, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті його діда ОСОБА_6 , одним з відповідачів зазначив ОСОБА_4 , який є сином померлого та належать до спадкоємців першої черги за законом, а другим відповідачем зазначив Львівську міську раду.
Вирішуючи питання належності відповідачів, суд виходить з того, що спір, який виник між сторонами, стосується того, хто прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , а також, кому належала на праві власності спірна квартира на момент смерті ОСОБА_6 . Позивач вважає, що після смерті його баби ОСОБА_7 спадщину прийняв лише його дід, а відповідач ОСОБА_6 вважав, що він також прийняв спадщину після смерті його матері ОСОБА_7 , і тому, він, як спадкоємцям першої черги за законом, вимоги позивача про визнання права власності спочатку на 1/2 частину спірної квартири, а згодом на 1/4 частини вказаної квартири не визнає та стверджує, що вказана частина квартири АДРЕСА_1 належить йому.
При цьому, і позивач, як спадкоємець за заповітом, і відповідач ОСОБА_4 , як спадкоємець першої черги, звернулися до нотаріуса за видачею їм свідоцтв про право на спадщину за законом на спірну квартиру.
Крім цього, основною підставою для відмови нотаріусом у видачі позивачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру стало те, що між спадкоємцями існує спір.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що саме ОСОБА_4 є належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , а не Львівська міська рада.

Висновки за результатами розгляду справи.
Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову до ОСОБА_4 , та про відмови у задоволенні позовних вимог Львівської міської ради.

Щодо розподілу судового збору.
Судові витрати складаються зі судового збору в розмірі 12112,00 грн, сплаченого відповідно до квитанції № 30 від 26 червня 2025 року /а.с.32/.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини 2 вказаної статті).
Беручи до уваги, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача слід стягнути 1/2 частину судового збору, тобто 6056,00 грн (12112,00 грн х 1/2).
Керуючись статтям 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд 

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_4 (третя особа ОСОБА_5 ) про визнання права власності в порядку спадкування – задовольнити частково.
У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування – відмовити.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (третя особа ОСОБА_5 ) про визнання права власності в порядку спадкування – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,6 кв.м., у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).
Відповідач: ОСОБА_4 (адреса фактичного проживання: АДРЕСА_5 ; адреса реєстрації; АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_5 ).

Суддя: 
Оригінал рішення.