Справа № 161/20338/25 	Головуючий у 1 інстанції: Шестернін В. Д. 	
Провадження № 22-ц/802/686/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – Савченко Е. О.,
представника третьої особи – Козака А. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцькавтодор-Сервіс», про відшкодування майнової шкоди за апеляційною скаргою відповідача Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 10 квітня 2025 року, близько 13 год на автодорозі Н-22 Устилуг-Луцьк-Рівне, на ділянці + 99 км, в с. Гаразджа Луцького р-ну Волинської обл., вона керувала транспортним засобом марки «Audi A4», д.н.з. НОМЕР_1 , на який під час руху впало дерево. Внаслідок падіння дерева автомобіль отримав механічні пошкодження. Розмір майнової шкоди визначений експертним висновком становить 275 101 грн 67 коп. 
Позивач зазначала, що дерево, яке впало на належний їй автомобіль, росло безпосередньо біля дорожнього полотна, балансоутримувачем якого є відповідач по справі Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області. Саме на відповідача був покладений обов`язок належного утримання цієї земельної ділянки та зелених насаджень на ній, невиконання якого призвело до заподіяння їй майнової шкоди. Разом з тим Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області, будучи відповідальною за завдану шкоду, відмовилася її відшкодовувати.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 зменшивши позовні вимоги, просила суд стягнути з Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області на свою користь майнову шкоду, завдану внаслідок падіння дерева на автомобіль, у розмірі 275 101 грн 67 коп., витрати на оплату послуг експерта у розмірі 3 743 грн 88 коп., а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 788 грн 46 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок падіння дерева на автомобіль, у розмірі 235 449 грн 60 коп. 
В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник відповідача Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області Кравцов О. В., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв`язок між ними; вина. Відсутність хоча б однієї із цих умов є підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування шкоди. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, фактично не встановив жодного з наведених елементів належним чином. Сам по собі факт настання шкоди не є підставою для покладення відповідальності без встановлення протиправної поведінки. Під час судового розгляду не доведено ключовий елемент цивільно-правової відповідальності - вину відповідача. Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань відповідача про призначення у цій справі судової лісівничо-дендрологічної та судової транспортно-товарознавчої експертиз. В матеріалах справи відсутні докази пошкодження автомобіля саме внаслідок падіння дерева на нього (а не зіткнення автомобіля з деревом, яке знаходилося на дорозі). Факт дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) належними доказами не підтверджується (відсутні схема місця ДТП, акт огляду дорожньої мережі та протокол про адміністративне правопорушення). Посадові особи відповідача до адміністративної відповідальності не притягалися. Докази винних дій/бездіяльності відповідача відсутні. Крім того, під час судового розгляду справи було встановлено, що пошкоджений автомобіль марки «Audi A4», д.н.з. НОМЕР_1 , вже відремонтований, проте позивачем не надано жодних доказів розміру понесених на ремонт витрат, розрахункових документів, актів виконаних робіт тощо.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі. Відповідач, будучи суб`єктом відповідальним за стан зелених насаджень, та безпосереднім учасником ліквідації наслідків події, не був позбавлений можливості самостійно залучити експерта безпосередньо після падіння дерева для фіксації його стану, проте свідомо не скористався цим правом. Відповідач був одразу письмово повідомлений щодо факту падіння дерева на належний їй автомобіль, тобто був обізнаний про нанесені збитки та можливий спір, однак жодних дій щодо встановлення причин падіння дерева, з`ясування стану дерева не вчинив. Також відповідач як балансоутримувач не надав доказів, які б підтверджували проведення ним загальних, часткових чи позачергових оглядів зелених насаджень, в тому числі жодного акта обстеження, жодного журналу, звіту, фотофіксації чи будь-якого офіційного документа, який би підтвердив, зокрема, дату проведення огляду, прізвище/посаду особи, яка його здійснювала, технічний стан цього конкретного дерева. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, а також представника третьої особи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності автомобіль марки «Audi A4», 2014 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 07 жовтня 2021 року (а.с.112, том 1).
10 квітня 2025 року, приблизно о 13 год 13 хв, на автомобільній дорозі Н-22 Устилуг-Луцьк-Рівне, на ділянці + 99 км, в с. Гаразджа Луцького р-ну Волинської обл., позивач ОСОБА_1 керувала транспортним засобом марки «Audi A4», д.н.з НОМЕР_1 , на який під час руху впало дерево. Внаслідок падіння дерева автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, що підтверджується довідкою про розгляд матеріалів ЄО № 3225 від 10 квітня 2025 року, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10 квітня 2025 року, фото та відеоматеріали з місця ДТП (а.с.9, 11, 39-49, 117, том 1).
ДТП за вказаним фактом не оформлялася. Сама подія була зареєстрована 10 квітня 2025 року ВП № 3 (Луцьк) Луцького РУП ГУНП у Волинській області в Єдиному обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 3225, що підтверджується листом УПП у Волинській області ДПП №13134/41/17/6/02-2025 від 03 грудня 2025 року (а.с.160, том 1).
Під час розгляду справи у суді першої інстанції сторона відповідача визнала ті обставини, що спірне дерево росло в межах смуги відведення автомобільної дороги Н-22 Устилуг-Луцьк-Рівне, і що організація належного утримання такої дороги віднесена до повноважень відповідача Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області.
З листа від 25 липня 2025 року слідує, що Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області є державною організацією, належить до сфери управління Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України (а.с.14, том 1).
Як вбачається з висновку судового експерта від 30 квітня 2025 року №СЕ-19/103-25/4800-АВ (з урахуванням письмового роз`яснення) станом на дату проведення експертизи:
- вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Audi A4» становить 275 101 грн 67 коп. (включаючи ПДВ);
- вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Audi A4» (з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) становить 111 828 грн 44 коп. (включаючи ПДВ);
- вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Audi A4» становить 235 449 грн 60 коп. (без урахування ПДВ);
- вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Audi A4» (з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) становить 99 388 грн 55 коп. (без урахування ПДВ) (а.с.16-27, том 1, а.с.85-88, том 2).
Як встановлено судом, шкода, завдана внаслідок падіння дерева на автомобіль марки «Audi A4», належного позивачу, в добровільному порядку відповідачем не відшкодована.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди - один із способів захисту цивільних прав та інтересів (ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з ч. 3 ст. 14, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху мають право на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.
Власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про дорожній рух»).
За змістом ст. 10 Закону України «Про автомобільні дороги» Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра з відновлення України - Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення (Положення про Державне агентство відновлення та розвитку інфраструктури України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 439).
До повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами загального користування державного значення, належать, зокрема: забезпечення сталого функціонування автомобільних доріг загального користування державного значення; організація будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення відповідно до державних будівельних норм і стандартів; озеленення смуги відведення автомобільних доріг загального користування державного значення (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про автомобільні дороги»).
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, зокрема, компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо ДТП сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішеннями судових органів.
Відповідно до пунктів 3, 6 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про автомобільні дороги» орган управління автомобільними дорогами загального користування відповідає за: відшкодування збитків користувачам автомобільних доріг загального користування у порядку, визначеному законом; санітарний та екологічний стан автомобільних доріг загального користування та їх смуг відведення.
Статтею 48 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачено, що захист зелених насаджень повинен здійснюватися згідно з природоохоронним законодавством. Не допускається проводити рубки дерев у снігозахисних лісосмугах та у межах смуги відведення автомобільної дороги, які не пов`язані із забезпеченням безпеки дорожнього руху відповідно до вимог нормативно-правових актів та виконанням робіт з розширення доріг.
У п. 25 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року № 198 (далі - Правила) визначено, що власники та користувачі земельних ділянок, а також власники (користувачі) тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, інженерних комунікацій та споруд, що розташовані в межах смуги відведення автомобільних доріг загального користування або «червоних ліній» вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, зобов`язані утримувати в належному стані зелені насадження, охоронні зони інженерних комунікацій, тротуари, обладнані стоянки автомобілів, трамвайне полотно та інші елементи дорожніх об`єктів.
Дія цих правил поширюється на автомобільні дороги загального користування, вулиці і дороги міст та інших населених пунктів, залізничні переїзди (далі - дорожні об`єкти), у межах смуги їх відведення та «червоних ліній» відповідно і є обов`язковими для власників дорожніх об`єктів, органів, що здійснюють управління ними, та їх користувачів, а також для підприємств та організацій, що забезпечують ремонт та утримання дорожніх об`єктів (п. 1 Правил).
Контроль за дотриманням цих Правил здійснюється власниками дорожніх об`єктів або уповноваженими ними органами та уповноваженим підрозділом Національної поліції (п. 10 Правил).
Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 8 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільні дороги загального користування поділяються на автомобільні дороги державного та місцевого значення. Автомобільні дороги державного значення підрозділяються на міжнародні, національні, регіональні та територіальні.
Складовими автомобільної дороги загального користування у межах смуги відведення є: земляне полотно; проїзна частина; дорожнє покриття; смуга руху; споруди дорожнього водовідводу та водоочисні споруди; споруди шумозахисні; штучні споруди; засоби технологічного зв`язку; інженерне облаштування: спеціальні споруди та засоби, призначені для забезпечення безпечних та зручних умов руху (освітлення, стаціонарні комплекси вимірювання вагових і габаритних параметрів транспортних засобів, примусового зниження швидкості руху, технічні засоби (прилади контролю) для фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі); архітектурне облаштування: архітектурні споруди та декоративні насадження, призначені для забезпечення естетичного вигляду автомобільних доріг; технічні засоби організації дорожнього руху, автопавільйони, лінійні споруди і комплекси, що забезпечують функціонування і збереження доріг; елементи санітарного облаштування; зелені насадження; спеціально облаштовані місця для зупинки маршрутних транспортних засобів (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про автомобільні дороги»).
Автомобільна дорога - лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безперервного, безпечного та зручного руху транспортних засобів; смуга відведення - земельні ділянки, що надаються в установленому порядку для розміщення автомобільної дороги (ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги»).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 у пунктах 6.11.-6.16. зазначила, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Утім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у не одержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що вищезгадана ДТП за участю належного ОСОБА_1 транспортного засобу сталася коли під час руху транспортного засобу на нього впало дерево, що спричинило механічні пошкодження автомобіля. Балансоутримувачем смуги відведення у межах якої росло вказане дерево є Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області. До обов`язків відповідача належало забезпечення санітарного та екологічного стану автомобільних доріг загального користування та їх смуг відведення, однак відповідач як балансоутримувач свого обов`язку щодо утримання в належному стані зелених насаджень належним чином не виконав, що призвело до падіння дерева на автомобіль позивача та завдання їй внаслідок цього майнової шкоди. Зважаючи на це, саме на відповідача у даному випадку покладений обов`язок з відшкодування завданої позивачу майнової шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції урахував положення статей 22, 1192 ЦК України, а також те, що позивач не надала суду доказів понесення фактичних витрат на ремонт автомобіля, тому дійшов цілком обґрунтованого висновку, що із вартості відновлювального ремонту, що визначена судовим експертом, слід виключити суми ПДВ, у зв`язку з чим розмір відшкодування становитиме 235 449 грн 60 коп. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували інший розмір завданої позивачу майнової шкоди, або її відсутність відповідач суду не надав. Водночас позивач у даному випадку довела належними та допустимими доказами наявність умов, необхідних для притягнення відповідача як органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними (бездіяльністю) діями і заподіяною шкодою. При цьому для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом норм процесуального права внаслідок відмови у проведенні судової лісівничо-дендрологічної експертизи є безпідставними, оскільки від моменту падіння дерева минула значна кількість часу, залишки дерева утилізовано. об`єкт дослідження (дерево) фактично втрачений, що унеможливлює встановлення його реального стану на момент падіння, а тому суд обґрунтовано відмовив у призначенні такої експертизи.
Крім того, покликання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність своєї вини, оскільки в день події були ймовірні пориви вітру силою 15 м/с згідно з листом Волинського обласного центру з гідрометеорології, що відповідач трактував як обставину непереборної сили, проте належних та допустимих доказів того, що падіння дерева сталося саме внаслідок пориву вітру матеріали справи не містять. 
Обставини, на які посилався представник відповідача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та не потребують повторної оцінки апеляційним судом, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.
Крім того, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд першої інстанції урахувавши, що в матеріалах справи містяться докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також заперечення сторони відповідача про їх неспівмірність, обґрунтовано виходив з того, що реально понесені витрати позивача на правничу допомогу адвоката в 10 000 грн є розумним розміром відшкодування таких витрат і співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому на підставі п. 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України дійшов правильного висновку про стягнення їх пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 8 559 грн, з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: