Справа № 204/3251/26
Провадження № 2/204/3069/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суду міста Дніпра, у складі: 
головуючого – судді Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання – Єрмак Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, третя особа – Сьома Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, -
У С Т А Н О В И В:
30 березня 2026 року ОСОБА_1 , через представницю, звернулася до суду з позовною заявою до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, визначивши третьою особою Сьому Київську державну нотаріальну контору, із вимогами про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування (а. с. 1-4 та на звороті).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачці, її матері ОСОБА_2 та її бабусі ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири у порядку міни від 01 вересня 1999 року, що посвідчений державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори, належить квартира АДРЕСА_1 . Вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй частку вказаної квартири. Зазначено, що позивачка єдина, як спадкоємиця першої черги за законом після смерті її матері, звернулась до третьої особи з заявою про прийняття спадщини, оскільки ОСОБА_3 (мати ОСОБА_2 ) із заявою про прийняття спадщини після смерті доньки не зверталася та фактично спадщину не прийняла, через те, що разом з нею не проживала. Таким чином, позивачка, є єдиною спадкоємицею першої черги, яка прийняла спадщину після ОСОБА_2 та звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак у видачі такого їй нотаріусом було відмовлено, через те, що неможливо встановити розмір частки спадкодавиці в квартирі. Крім того, зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся – ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на належну їй частку спірної квартири. Стверджує, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори 05 лютого 2014 року, за яким остання все належне їй майно заповіла позивачці. Вказано, що для отримання спадщини, що залишилась після смерті бабусі позивачка звернулася у встановленому законом порядку до третьої особи із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус відмовив їй у видачі такого, з тих підстав, що неможливо встановити розмір частки померлої ОСОБА_3 у спірній квартирі. З цих підстав, позивачка прохає суд визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_2 , та на 1/3 частку вказаної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті її бабусі ОСОБА_3 .
Ухвалою суду від 03 квітня 2026 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 21 квітня 2026 року (а. с. 42-43), копія якої надіслана учасникам справи 03 квітня 2026 року за вихідним № 9518/26-вих/2/204/3069/26 (а. с. 44).
Ухвалою суду від 28 травня 2026 року у справі закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 203).
Представниця позивачки – адвокатка Андруцька Г.О., в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності ( а. с. 201).
Представник відповідача – Коржевников Я.М., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 57 та на звороті), в якій прохав суд вирішити справу на розсуд суду.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 146).
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що матір`ю позивачки є ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01 вересня 1999 року (а. с. 14) та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 17 лютого 2022 року (а. с. 17).
В свою чергу, матір`ю ОСОБА_2 є ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 15) та копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 10 лютого 2004 року (а. с. 16 на звороті).
З копії договору купівлі-продажу квартири за договором міни від 01 вересня 1999 року, який посвідчений державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори Донецької області Бурш Л.І. за реєстровим № 1127 (а. с. 9 та на звороті) вбачається, що ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 придбали у ОСОБА_7 належну йому квартиру АДРЕСА_1 . 
Право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у ГКП «АПЗКБ» м. Вугледар 24 вересня 1999 року за реєстровим № 1439 в реєстровій книзі 2/4 ДК 14 (9 на звороті). 
Таким чином квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 .
З копії рішення Вугледарської міської ради № 559 від 14 грудня 2004 року (а. с. 120) вбачається, що мати позивачки ОСОБА_2 позбавлена відносно неї батьківських прав, а її опікуном призначена її бабуся ОСОБА_3 .
З відповіді Вугледарської МВА Волноваського району Донецької області № 0.53/15-4311/0/8-24 від 30 серпня 2024 року (а. с. 100) вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 станом на 04 лютого 2024 року були зареєстровані: ОСОБА_6 (з 04 червня 2018 року) та ОСОБА_3 (з 27 вересня 1999 року).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 30 жовтня 2019 року (а. с. 107).
18 лютого 2025 року ОСОБА_1 , звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори, із заявою № 257 про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 106).
18 лютого 2025 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії – видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після померлої ОСОБА_2 , зокрема з тих підстав, що остання звернулася до нотаріальної контори після спливу терміну для прийняття спадщини, пропустивши тим самим строк для її прийняття, а доказів постійного проживання разом з померлою на час смерті не надала, а також з тих підстав, що розмір частки померлої у квартирі належним чином не визначений (а. с. 119).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 05 лютого 2024 року (а. с. 78).
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори 05 лютого 2014 року за реєстровим № 91 (а. с. 91), за яким все своє майно, у тому числі належну їй частку квартири АДРЕСА_1 , вона заповіла ОСОБА_6 .
13 вересня 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до Сьомої київської державної нотаріальної контори, із заявою № 1457 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 98).
13 вересня 2024 року державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В., винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії – видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно після померлої ОСОБА_3 , зокрема з тих підстав, що розмір частки померлої у квартирі належним чином не визначений (а. с. 99).
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Так, нормами ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Приписами ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка в свою чергу є донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
В даному випадку, судом встановлено, що через постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у позивачки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства.
Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі ОСОБА_3 , зокрема з тих підстав, що розмір частки померлої у квартирі належним чином не визначений.
Як вже встановлено судом, квартира  АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири у порядку міни від 01 вересня 1999 року, що посвідчений державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1127, належить на праві спільної сумісної власності позивачці, її матері та бабусі (а. с. 9 та на звороті). 
При цьому, судом встановлено, що частки у квартирі  АДРЕСА_1 між співвласниками, вказаним договором купівлі-продажу за договором міни, не визначено.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Зважаючи на викладене, враховуючи, що спірна квартира  АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири у порядку міни від 01 вересня 1999 року, що посвідчений державним нотаріусом Вугледарської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1127, належить на праві спільної сумісної власності позивачці, її матері ( ОСОБА_2 ) та бабусі ( ОСОБА_3 ) без визначення їх часток, при цьому, вимогами ст. 370 ЦК України встановлено, що частки кожного зі співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, суд доходить висновку про рівність часток співвласників, а відтак частка кожного співвласника в даній квартирі становить 1/3 частину. 
Таким чином, частка померлої ОСОБА_3 у праві власності на спірну квартиру становила 1/3 частину квартири, яка увійшла до складу спадщини після її смерті.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що право власності спадкодавця ОСОБА_3 доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивачка є спадкоємицею за заповітом, яка прийняла спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, з тих підстав, що розмір частки померлої у квартирі належним чином не визначений, але виходячи із приписів ст. 370 ЦК України рівності часток її розмір становить 1/3 частка, суд доходить переконливого висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині та доцільність визнання за нею права власності на 1/3 частину спірної квартири  АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , суд зазначає наступне. 
Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_2 з тих підстав, що у встановлений законодавством шестимісячний строк вона із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звернулася, а доказів на підтвердження факту прийняття нею спадщини у нотаріальній конторі відсутні.
Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
В той же час, суд зазначає, що приписами ч. 3 цієї статті встановлено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Разом з цим, суд зазначає, що додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини визначається судом лише в тому разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину. У разі встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини визначення додаткового строку такому спадкоємцю буде суперечити нормам матеріального права, адже спадщину було прийнято за правилом ч. 3 ст. 1268 ЦК.
Верховний Суд у своїй постанові від 28 червня 2023 року у справі № 205/7626/21, наголосив, що закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину і на час її відкриття не проживав постійно зі спадкодавцем. Тож пропустити строк для прийняття спадщини може лише той спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.
Якщо ж спадкоємець на час відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем, тобто прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК, проте не може підтвердити цей факт нотаріусу, належним способом захисту прав спадкоємця в цьому разі є звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачка у даному випадку звернулася до суду із позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_2 із посиланням на те, що нотаріусом їй було відмовлено у такому праві, водночас, як встановлено судом під час розгляду справи, нотаріус відмовила позивачці у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, з підстав пропуску строку на прийняття спадщини та відсутності доказів факту постійного проживання на момент смерті зі спадкодавцем, а із заявою про встановлення такого факту позивачка до суду не зверталася, приймаючи до уваги, що визнання права власності на майно в порядку спадкування є винятковим способом захисту, що має застосовуватися виключно тоді, коли існують перешкоди для оформлення спадкових прав у передбаченому законодавством України порядку, суд дійшов обґрунтованого висновку про передчасність вказаної вимоги, а відтак про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Таким чином, суд доходить переконливого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , шляхом визнання за нею права власності на 1/3 частину спірної квартири  АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та про відмову у задоволенні інших позовних вимог у зв`язку з їх передчасністю.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України, -
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) до Вугледарської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області (85670, Донецька область, м. Вугледар, вул. 30-річчя Перемоги, буд. 16; ЄДРПОУ 44653576), третя особа – Сьома Київська державна нотаріальна контора (02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, буд. 7/15; ЄДРПОУ 02901865), про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири  АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя        А.І. Приваліхіна