Справа № 643/12919/25
Провадження № 2/643/892/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2026 Салтівський районний суд міста Харкова в складі:
головуючого – судді Довготько Т.М.
за участю секретаря судового засідання – Вишнякової Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» про поновлення на посаді директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2026 року представник ОСОБА_1 – Квартенко О.Р. звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Консультативна поліклініка», в якому після уточнення позовних вимог просить суд: поновити ОСОБА_1 на посаді директора Приватного підприємства «Консультативна поліклініка»; стягнути з Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 09 червня 2025 року до моменту фактичного поновлення на посаді на користь ОСОБА_1 20 994 грн. 24 коп. (документ сформований в системі «Електронний суд»).
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , з моменту заснування юридичної особи обіймав посаду директора Приватного підприємства «Консультативна поліклініка». Разом з тим, у червні 2025 року було виявлено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань відбулась державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу №1004801070014007707, а саме зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи, зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо. На даний час керівником ПП «Консультативна поліклініка» зазначена інша особа– ОСОБА_2 . При цьому, позивач не подавав заяви про звільнення, не був ознайомлений із відповідним наказом, йому не вручалась копія наказу про звільнення, не видавалась трудова книжка, і не повідомлялась підстава звільнення з займаної посади. Для з`ясування даних обставин, позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою від 16.06.2025 року про надання інформації щодо даних обставин, однак жодної відповіді на даний лист отримано не було. Як було з`ясовано позивачем, таке звільнення та зміни у ЄДР відбулись на підставі наказу №23 від 09.06.2025 року, згідно якого ОСОБА_1 припиняє виконання обов`язків директора Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» у зв`язку зі звільненням за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Разом з тим, вказаний наказ є сфальсифікованим, оскільки позивач не подавав жодної заяви про звільнення за власним бажанням, і будь-яких намірів припинити трудові відносини з відповідачем не мав. Відтак, наказ №23 від 09.06.2025 видано з порушенням вимог трудового законодавства, без волевиявлення працівника, що суперечить ч. 1 ст. 38 КЗпП України. 
04.02.2026 до суду надійшов відзив представника відповідача ПП «Консультативна поліклініка» Меркулової Н.А., в якому остання просить, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» відмовити в повному обсязі. Зазначає, що позивач особисто подав заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, що стало підставою для видання наказу № 23 від 09.06.2025 року. На момент видання зазначеного наказу позивач обіймав посаду директора підприємства, був наділений повноваженнями одноосібного виконавчого органу та самостійно здійснював кадрові та організаційно-розпорядчі функції, у тому числі щодо прийняття та звільнення працівників. Таким чином, наказ № 23 від 09.06.2025 року був виданий самим позивачем як директором підприємства на підставі його ж заяви про звільнення, що унеможливлює твердження про відсутність його волевиявлення або про вчинення відповідних дій без його відома. У позовній заяві позивач самостійно зазначає підставу звільнення – за власним бажанням, а також номер і дату наказу, що підтверджує його обізнаність із фактом припинення трудових відносин та правовими підставами такого припинення. За таких обставин твердження позивача про «сфальсифікованість» наказу та відсутність власного волевиявлення є недоведеними та спростовуються як матеріалами справи, так і правовим статусом позивача на момент звільнення. Твердження позивача про відсутність повного розрахунку при звільненні не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються наданими ним же доказами. Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) від 07.08.2025, за червень 2025 року відповідачем було нараховано та відображено заробіток позивача у розмірі 4 860,77 грн. Факт відображення відповідних сум у Реєстрі застрахованих осіб свідчить про здійснення відповідачем нарахування та виплати належних Позивачу сум при звільненні, що відповідає вимогам ст. 116 КЗпП України щодо проведення повного розрахунку в день звільнення. Крім того, фактична поведінка позивача після 09.06.2025 однозначно свідчить про реалізацію ним наміру припинити трудові відносини та узгоджується зі звільненням за власним бажанням. Зокрема, після видання наказу про звільнення позивач особисто забрав свою трудову книжку. Крім того, залишаючи посаду директора, ОСОБА_1 забрав із собою всі ключі від адміністративних приміщень підприємства та сейфів, чим фактично унеможливив доступ інших працівників та уповноважених осіб до офісу. З моменту звільнення позивач не з`являється на робочому місці, не здійснює жодних управлінських або трудових функцій, не виходить на зв`язок із представниками відповідача, не надає пояснень щодо своєї відсутності та не заявляє вимог про допуск до роботи. Також, представник позивача при здійсненні розрахунку безпідставно врахував загальний дохід позивача від різних страхувальників, включаючи виплати від іншого підприємства (ТОВ «МЕДИЦИНА», код ЄДРПОУ 22689835), яке не є стороною у даній справі. Згідно з довідкою про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 від 13.01.2026, його дохід від ПП «Консультативна поліклініка» складав: за квітень 2025 року — 2 175 грн; за травень 2025 року — 2 175 грн. Розрахунок відповідача: загальна сума доходу за два місяці: 4 350 грн. Середньомісячна заробітна плата: 2 175 грн. Середньоденна заробітна плата: 98,86 грн. Кількість робочих днів за період з 09.06.2025 по 11.08.2025 включно становить 46 робочих дні. Загальна сума середнього заробітку за цей становить: 46 дні х 98,86 грн = 4 547,56 грн. Таким чином, розрахунок позивача не відповідає дійсності, базується на недостовірних даних та включає доходи від сторонніх юридичних осіб (Документ сформований в системі «Електронний суд» 03.02.2026).
Ухвалою суду від 06.08.2025, позов залишено без руху.
Ухвалою суду від 13.08.2025, відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано докази.
Ухвалою суду від 24.02.2026, призначено по справі комплексну судову почеркознавчу та технічну експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
Ухвалою суду від 14.05.2026, поновлено провадження у цивільній справі.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача Квартенко Н.А. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Ухвалити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів.
Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, на зв`язок в режимі відеоконференції за допомогою системи ВКЗ не вийшла, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Позивач ОСОБА_1 працював у Приватному підприємстві «Консультативна поліклініка» з 06.06.2006 по 09.06.2025 на посаді директора.
Відповідно до Наказу №23 від 09.06.2025 «Про звільнення директора ОСОБА_1 », припинено виконання обов`язків директора 09 червня 2025 року у зв`язку зі звільненням за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. 
Підставою для видання зазначеного вище наказу є: заява ОСОБА_1 .
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 09.06.2025, останній просить звільнити його з займаної посади – директора 09.06.2025 за власним бажанням, згідно ст.38 КЗпП України. З виплатою заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у строк виплати авансу.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Так, позивач стверджує, що не звертався із заявою про звільнення та не видавав наказ про звільнення від 09.06.2026, а тому його звільнення є незаконним. 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язкових яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно статті 9 Конвенції МОП № 158, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції МОП № 158 міститься в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 235/3148/17-ц, від 23 січня 2019 року по справі № 520/211/16-ц.
У пункті 45 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, яке набуло статусу остаточного 17 червня 2011 року, зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».
Відповідно до Висновку експертів №4368/4369 від 06.05.2026, виконаного Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення комплексної судової почеркознавчої експертизи документів; «У наданій заяві про звільнення від 09.06.2025 від імені ОСОБА_1 підпис у рядку « ОСОБА_1 » виконано не пишучим приладом, а являє собою відтиск, що нанесений рельєфним кліше – факсиміле. Питання про виконавця підпису від імені ОСОБА_1 у заяві про звільнення ОСОБА_1 від 09.06.2025, у рядку « ОСОБА_1 », - не вирішувалося, оскільки підпис утворено за допомогою рельєфним кліше – факсиміле, що не є почерковим об`єктом. У наданій копії наказу №23 від 09.06.2025 «Про звільнення директора ОСОБА_1 » підписи у рядках «Директор Володимир Головін», «З наказом ознайомлений та копію наказу отримав ОСОБА_1 » виконані не пишучим приладом, а надруковані електрофотографічим способом друку у кольоровому режимі та являють собою зображення підписів – факсиміле. Питання про виконавця підпису від імені ОСОБА_1 у копії наказу №23 від 09.06.2025 «Про звільнення директора ОСОБА_1 » підписи у рядках «Директор Володимир Головін», «З наказом о знайомлений та копію наказу отримав ОСОБА_1 », - не вирішувалося, оскільки дані підписи є зображеннями підписів – факсиміле, що не є почерковими об`єктами.
Так, факсиміле з латині "facsimile" - зробити подібне. Фактично це печатка, кліше, що відтворює власноручний підпис, аналог останнього.
Підпис - це графічне накреслення, що позначає виконавця підпису та наноситься ним з метою посвідчення. Як почерковий об`єкт підпис має характерні риси. Зокрема, це посвідчувальний знак обов`язково певної особи; виконується нею власноруч у вигляді графічного креслення; наноситься на документ з метою посвідчення різних фактів та подій.
Факсиміле це печатка, за допомогою якої відтворюється підпис, який є копією підпису уповноваженої особи. Факсиміле від власноручного підпису відрізняється тим, що відсутня можливість стверджувати, що документ містить дійсну волю особи, чий підпис відтворено.
Оскільки заява про звільнення від 09.06.2025 від імені ОСОБА_1 , а також наказ №23 від 09.06.2025 «Про звільнення директора ОСОБА_1 » у рядках «Директор Володимир Головін», «З наказом о знайомлений та копію наказу отримав ОСОБА_1 », не містить власноручного підпису ОСОБА_1 , суд вважає, що вказані документи не підписані останнім, а графічне зображення факсимільного підпису, не підтверджують їх підписання ОСОБА_1 та не свідчать про його волевиявлення на їх підписання.
Відповідач не довів належними та допустимими доказами факт подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, законність використання факсимільного відтворення підпису та наявність добровільного волевиявлення позивача на припинення трудових відносин.
Таки чином, відповідачем як роботодавцем не спростовано доводи позивача та не доведено наявність законних підстав для звільнення працівника. 
За наведених обставин, суд приходить до висновку, що Наказ №23 від 09.06.2025 «Про звільнення директора ОСОБА_1 » є незаконним, оскільки ОСОБА_1 не підписував заяву про звільнення від 09.06.2026 та наказ №23 від 09.06.2025.
Відповідно до частин першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Таким чином, оскільки  ОСОБА_1 » станом на день звільнення займав посаду директора Приватного підприємства «Консультативна поліклініка»  то, керуючись приписами ч.1 ст.235 КЗпП України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» з 10 червня 2025 року.
Частиною другою та сьомою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку №100).
З наданої до суду довідки від 13.01.2026 № ПО01-13 ПП «Консультативна поліклініка», яка узгоджується з Індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-7), вбачається, що ОСОБА_1 у квітні 2025 року отримав заробітну плату у розмірі 2 175, 00 грн., у травні 2025 року отримав заробітну плату у розмірі 2 175, 00 грн., а всього у розмірі 4 350, 00 грн, кількість робочих днів за два місяці - 44, період вимушеного прогулу з 10 червня 2025 року по 25 червня 2026 року становить 268 робочих днів.
Отже, середній заробіток позивача за період з 10 червня 2025 року по 25 червня 2026 року становить 26 494,48грн., виходячи з розрахунку: 4 350, 00 грн : 44= 98,86 х 268.
У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року по справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що «виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин».
Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (у справі № 6-511цс16).
За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист, як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).
Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в цивільному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 10 червня 2025 року по 25 червня 2026 року у розмірі 26 494,48грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Згідно положень п.п.2, 4 ч.1 ст.430 КЗпП України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З огляду на те, що позов задоволено, то з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 77-78, 81, 89, 141, 223, 247, 259, 263-265, 273, 279, 280, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» про поновлення на посаді директора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.
Поновити  ОСОБА_1 на посаді директора Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» з 10 червня 2025 року.
Стягнути з Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» (код ЄДРПОУ 33412717) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 червня 2025 року по 25 червня 2026 року у розмірі 26 494,48грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.
Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць, допустити до негайного виконання.
Стягнути з Приватного підприємства «Консультативна поліклініка» (код ЄДРПОУ 33412717) в дохід держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 30.06.2026.
Учасники справи: 
Позивач -  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП  НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач - Приватне підприємство «Консультативна поліклініка» код ЄДРПОУ 33412717, місцезнаходження: м. Харків, вул. Академіка Проскури, буд.3.

Суддя - Т.М. Довготько