Номер провадження: 22-ц/813/4109/26 
Справа № 947/35506/24
Головуючий у першій інстанції Дзюбинський А. О.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 19 червня 2025 року, ухвалене Подільським міськрайонним судом Одеської області, у складі: судді Дзюбинського А.О. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду Київського районного суду м. Одеси із вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування вимог на положення ст. 192, 524-526, 533, 545, 625-627, 1045-1050 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі еквівалентному 2558,18 доларів США, 3% річних в розмірі еквівалентному 13,42 доларів США та втрат від інфляції в розмірі еквівалентному 38,27 доларів США за курсом НБУ на день виконання судового рішення.
В обґрунтування позову посилається на факт укладання договору позики та отримання відповідачем грошових коштів, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 04.04.2024. Зазначає, що згідно розписки від 04.04.2024 ОСОБА_2 зобов`язався повернути борг в доларовому еквіваленті в строк до 01.09.2024 в гривні за курсом встановленим Національним банком України на день повернення позики.
Зазначає, що на 04.11.2024 борг відповідача складає в еквіваленті 2 558,18 доларів США, з врахуванням збільшення розміру позовних вимог - 2 759,53 доларів США.
Позивач просить стягнути із відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 02.09.2024 (а.с. 1-12).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.11.2024 передано матеріали цивільної справи № 947/27121/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, разом з заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову, зареєстровані за окремим провадженням № 2-з/947/605/24 по справі № 947/27121/24, за територіальною юрисдикцією до Котовського міськрайонного суду Одеської області (а.с. 21-21зв.).
Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2024 відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, трьох процентів річних від простроченої суми та втрат від інфляції (а.с. 34-34зв.).
20.01.2025 позивач ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі еквівалентному 2558,18 дол. США, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі еквівалентному 28,31 дол. США та втрати від інфляції в розмірі еквівалентному 173,04 дол. США за курсом НБУ на день виконання судового рішення (а.с. 40-42).
17.03.2025 відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши суму боргу в розмірі еквівалентній 1359,25 дол. США, у задоволенні вимог про стягнення трьох відсотків річних та втрат від інфляції відмовити у повному обсязі.
У відзиві відповідач посилається на наявність обставини про домовленість сторін щодо порядку повернення боргу – шляхом відрахування боргу частинами від заробітної плати, яку відповідач отримував, працюючи найманим працівником у позивача МП «Іванна» у вигляді ТОВ, код ЄДРПОУ 13906305. Посилається на обставину наявності забезпечення повернення коштів відповідачу, яка полягає у передачі від відповідача до позивача золотих прикрас. Відповідач зазначає, що працюючи на підприємстві МП «Іванна» у вигляді ТОВ, повернув грошові кошти в сумі 40 000 грн, які були стягнуті із заробітної плати, зазначає про здійснення переказу коштів в сумі 7 000 грн 16.10.2024 на картковий рахунок позивача (а.с. 60-61).
Рішенням Подільського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2025 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 558,16 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім цілих шістнадцять сотих) доларів США у національної валюті України гривні відповідно до курсу Національного банку України станом на час виконання рішення суду.
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення 0,02 доларів США як основної суми зобов`язання за договором позики.
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення інфляційних втрат за договором позики в розмірі 173,04 доларів США.
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення 3% річних за договором позики в розмірі 28,31 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1 122 (одна тисяча сто двадцять дві) гривні 82 копійки.
Відмовлено у задоволенні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення судових витрат у розмірі сплаченого судового збору 605,6 грн за подачу заяви про забезпечення позову (а.с. 118-120зв.).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2025 скасувати повністю, надати право ОСОБА_2 надати до суду електронні докази, а саме записи телефонних розмов між позивачем та відповідачем, які є предметом доказування у даній справі, ухвалити нове рішення по справі.
Доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 не заперечував проти факту укладання між сторонами боргової розписки, не заперечував проти розміру суми, на яку була складена розписка та підтвердив факт отримання грошових коштів, однак заперечував проти суми боргу, яка залишилася після часткового повернення позивачу грошових коштів. Зазначає, що, зокрема, було повернуто 40000 грн (утримано позивачем із заробітної плати), коли ОСОБА_2 працював найманим працівником у позивача на посаді бухгалтера на підприємстві; 7000 грн повернуто шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок позивача. Також у відзиві ОСОБА_2 зазначив, що у якості забезпечення повернення боргу ним були передані позивачу золоті прикраси. Саме з підстав дійсних обставин справи, які мають місце між сторонами, ОСОБА_2 і запропонував позивачу укласти мирову угоду, зміст якої міститься в матеріалах справи, термін обговорення та укладання судом був наданий.
Проект мирової угоди було направлено позивачу за допомогою поштового зв`язку, однак жодної відповіді від останнього не надходило. За три дні до дати чергового розгляду справи відповідач зателефонував позивачу з питанням про можливість укладення мирової угоди. Під час телефонної розмови були обговорені всі питання, які пов`язані з боргом, його часткового повернення, залишку основного боргу тощо, тобто обставин, які мають значення для вирішення справи, де, окрім іншого, позивач підтверджує повернення частини боргу у розмірі 47000 грн.
Скаржник повідомляє, що телефонні розмови були записані та є електронними доказами і є єдиним джерелом доказування, фактичними даними у справі, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та, як наслідок, ухвалити обґрунтоване рішення.
Даний електронний доказ відповідач отримав у повному обсязі лише у першій половині дня 19.06.2025 за 4 години до судового засідання, у зв`язку з чим звернувся до суду із клопотанням про оголошення перерви з метою надання електронних доказів, однак суд клопотання залишив поза увагою, не надавши йому жодної оцінки, а у тексті оскаржуваного рішення, серед інших заяв та клопотань сторін по справі, клопотання про надання часу на надання електронних доказів не згадується жодним чином.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.08.2025 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження (а.с. 141-141 зв.).
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, а також відмовити відповідачу у приєднанні до матеріалів справи телефонних розмов, зазначаючи, що не надає згоди та заперечує щодо оголошення та приєднання телефонних розмов до матеріалів справи, оскільки не надавав ОСОБА_2 своєї згоди на запис телефонних розмов, а ухвала слідчого судді відсутня; надані відповідачем електронні докази є недопустимими, оскільки порушують встановлене ст. 32 Конституції України право на таємницю телефонних розмов.
Вважає доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо повернення суми боргу у розмірі 47000 грн, а також про обмеження судом в праві доказування та неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідачем в суді першої інстанції не доведено часткове погашення боргу у розмірі 47000 грн.
Заслуговує на увагу те, що суд першої інстанції витребував оригінал розписки від 04.04.2024, яка надана суду позивачем і знаходиться в матеріалах справи та підтверджує укладає між позивачем та відповідачем договору позики, а відповідач цього не заперечує.
Суд першої інстанції, на думку позивача, правильно встановив, що зміст правовідносин, які виникли між сторонами, є відносинами, які виникли з укладання договору позики, отримання на його виконання грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, а також їх повернення з урахуванням встановленого індексу інфляції та сплатою трьох відсотків річних від простроченої суми, а також правильно застосував як норми матеріального, так і норми процесуального права (а.с. 146-151).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.01.2026, в ході підготовки цивільної справи до апеляційного розгляду, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про надання суду електронних доказів: записи телефонних розмов між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено з підстав того, що зазначені підстави не є винятковим випадком в розумінні ч. 3 ст. 367 ЦПК України щодо об`єктивної неможливості надання суду електронних доказів: записи телефонних розмов між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а в апеляційній скарзі скаржник належним чином не вказав необхідності їх долучення, тому у відповідності до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України вказане клопотання визнано необґрунтованим (а.с. 152-152зв.).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судове засідання 28.04.2026 учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 – у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки отримав судову повістку-повідомлення на 28.04.2026, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 155), відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судову повістку-повідомлення на 28.04.2026 отримав в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 09.03.2026 о 06:18:04, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 154), не з`явилися.
Від відповідача ОСОБА_2 24.04.2026 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, яке відповідач мотивував тим, що працює на посаді бухгалтера у ТОВ «ЧОРНОМОРСЬК БУД ГРУП» та є єдиним бухгалтером підприємства та оскільки на підставі наказу ГУ ДПС в Одеській області з 27.04.2026 тривалістю 10 робочих днів на підприємстві, де він працює, проходитиме документальна планова виїзна перевірка, то відповідач не має можливості бути присутнім на судовому засіданні 28.04.2026 і просив вказані причини неявки в судове засідання визнати поважними.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів відхиляє таке, зазначаючи наступне.
Справа перебуває у провадженні Одеського апеляційного суду з липня 2025 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою заявника, відкрито 21 серпня 2025 року, про що він ознайомлений 04.09.2025 (а.с. 143), передбачений частиною першою статті 371 ЦПК України строк розгляду справи апеляційної скарги сплинув 20.10.2025 року, у той час коли правом на справедливий судовий розгляд у відповідності до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, складовою якого є розумність строків розгляду справи, наділені всі учасники справи, у тому разі і позивач.
Участь відповідача в суді апеляційної інстанції не визнавалася судом обов`язковою. Свої міркування щодо позовних вимог та законності рішення суду першої інстанції відповідач виклав в апеляційній скарзі (а.с. 125-129).
Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.
Заявник не навів у своїй заяві обставин, які б перешкоджали розглянути справу за його відсутності, а також не мотивував необхідність його безпосередньої явки до суду.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04.04.2024 укладено договір позики відповідно до якого відповідач зазначив, що позичив 100 268,00 грн, що станом на день укладення договору відповідно до курсу Національного банку України було еквівалентно 2 558,18 доларів США, відповідач зобов`язався до 01.09.2024 повернути грошові кошти у гривні в еквіваленті 2 558,18 доларів США на день повернення позики (а.с. 6). Зазначена обставина підтверджується розпискою від 04.04.2024, оригінал якої досліджено у судовому засіданні (а.с. 81).
Відповідно до документу № 194026416 від 16.10.2024 АТ «Укрсиббанк» ОСОБА_2 з рахунку НОМЕР_1 з карти НОМЕР_2 перерахував отримувачу на карту НОМЕР_3 із призначенням «Переказ на карту НОМЕР_3 » 7 000 грн (а.с. 63).
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_4 ОСОБА_2 , 08.08.2022 відповідач прийнятий на посаду бухгалтера МП «Іванна» у вигляді ТОВ, звільнений із зазначеної посади 17.06.2024 за власним бажанням (а.с.65-65зв.).
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу стягнення з відповідача на користь позивача суми неповернутого у погоджені сторонами залишку боргу у сумі, еквівалентній 2558,18 доларів США, та нарахованих на цю суму на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних та втрати від інфляції, починаючи з 02.09.2024.
Приймаючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги і стягуючи з відповідача на користь позивача 2 558,16 доларів США у національної валюті України гривні відповідно до курсу Національного банку України станом на час виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , є відносини, які пов`язані із укладанням договору позики, отриманням на його виконання грошових коштів у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням з урахуванням встановленого індексу інфляції та сплатою трьох відсотків річних від простроченої суми.
Предметом позики у даній справі є грошові кошти, надані позивачем відповідачу у сумі 100 268,00 грн, які на дату передачі 04.04.2024 позивачем відповідачу були еквівалентні, відповідно до тексту розписки, 2558,18 доларів США.
Суд зазначив, що відповідачем у справі не заперечується вказана обставина, разом з тим, відповідно до відомостей Національного банку України, які містяться за адресою https://bank.gov.ua/ua/markets/ exchangerates?date=04.04.2024&period=daily, офіційний курс гривні до долара США становив 39,1953 грн, відтак предметом договору позики, в еквіваленті до долара США є 2 558,16 доларів США (100268/39,1953).
Зважаючи на зміст абзацу другого розписки, який містить текст «Вищевказану суму позики я отримав повністю та зобов`язуюсь повернути в гривні в строк по 01.09.2024 року в доларовому еквіваленті на курс гривні Національного банку України, встановлений на день повернення позики», суд дійшов висновку про домовленість сторін про повернення суми позики у національній валюті України гривні в еквіваленті до курсу долара США, встановленого Національним банком України на час повернення боргу.
Суд вважав обставину відрахування із заробітної плати відповідача на користь позивача в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 04.04.2024 грошових коштів в сумі 40 000 грн недоведеною, жодних доказів стороною відповідача на підтвердження зазначеної обставини суду не надано.
Також суд вважав, що доказ - документ № 194026416 від 16.10.2024 АТ «Укрсиббанк», відповідно до якого відповідачем здійснено переказ грошових коштів в сумі 7 000 грн із належного відповідачу рахунку НОМЕР_1 з карти НОМЕР_2 , на карту НОМЕР_3 із призначенням платежу «Переказ на карту НОМЕР_3 », не є належним доказом часткового виконання зобов`язання відповідачем перед відповідачем згідно договору позики, зважаючи на відсутність відомостей щодо власника банківської карти НОМЕР_3 , а також відсутність відповідного зазначення призначення платежу.
Відтак, обставина, на яку посилається відповідач щодо часткового виконання зобов`язання із повернення коштів за договором позики в сумі 47 000 грн, не доведена.
Також, суд доходить висновку про недоведеність обставини передачі відповідачем позивачу золотих прикрас. З метою доведення наявності зазначеної обставини відповідачем не надано жодних доказів.
Окрім того, розписка про отримання грошових коштів від 04.04.2024 не містить відомостей щодо порядку повернення грошових коштів шляхом відрахування частини заробітної плати відповідача на користь позивача. Жодних доказів відповідачем на підтвердження цієї обставини суду не надано. Відтак, суд дійшов висновку, що вказана обставина, на яку посилається відповідач щодо порядку повернення коштів за договором позики, є недоведеною.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, суд зазначив, що відповідач звільнений від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України, на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому не повинен сплачувати суму боргу саме з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від суми боргу.
Окрім того, суд вважав неможливим застосування ст. 625 ЦПК в частині нарахування інфляційних втрат, виходячи з інфляційних показників національної валюти гривні, зважаючи на те, що розмір зобов`язання у цій справі визначений в іноземній валюті.
За таких обставин, у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України суд вирішив відмовити.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792св18, та від08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899св20.
Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не заперечував факту складення розписки, однак не погоджувався із розміром боргу, що просив стягнути позивач.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Тобто доказом, підтверджуючим виконання зобов`язання, є наявність боргового документу (оригіналу розписки) у боржника або розписка кредитора про отримання боргу.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оригінал розписки від 04.04.2024 знаходився у позивача та був долучений останнім для матеріалів справи і досліджений судом першої інстанції, і це свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення боргу за договором позики.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відрахування із заробітної плати відповідача на користь позивача в рахунок виконання зобов`язання за договором позики від 04.04.2024 грошових коштів в сумі 40 000 грн не є доведеними, оскільки жодних доказів стороною відповідача на підтвердження зазначеної обставини суду не надано.
Доказ здійснення грошового переказу на суму 7000 грн суд першої інстанції ґрунтовно визнав неналежним, так як відсутні відомостей щодо власника банківської карти НОМЕР_3 , а також відсутні відповідне зазначення призначення платежу, що, в свою чергу, ставить під сумнів достовірність такого доказу на підтвердження часткового виконання грошового зобов`язання.
Щодо передачі відповідачем позивачу золотих прикрас, то такі доводи відповідача жодним чином не підтвердженні, а з огляду на положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Вирішуючи питання про належність доказів у справах цієї категорії, Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) зазначив про те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. «Таким чином, у справі встановлено, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та доведеними, ґрунтуються на нормах матеріального права. Натомість відповідач не посилався на належні та допустимі докази повернення спірних коштів за договором позики».
Щодо доводів скаржника про пропозицію укласти мирову угоду та погодження такої (в тому числі погодження часткового виконання грошового зобов`язання) під час телефонної розмови, яку як доказ відповідач в апеляційній скарзі просив долучити до матеріалів справи на підтвердження своєї процесуальної позиції, то такі колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Укладення мирової угоди є процесуальним правом сторін по справі і відсутність письмового підтвердження узгодження укладання мирової угоди обома сторонами спростовує аргументацію відповідача щодо визнання позивачем часткового виконання грошового зобов`язання за договором позики. Крім того, у справах цієї категорії законодавець не визначає будь-якого досудового або обов`язкового позасудового врегулювання спору.
Як не впливає на правильність оскаржуваного рішення і довід апеляційної скарги та вирішено колегією суддів клопотання заявника про доручення до матеріалів справи записів телефонних розмов сторін.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.06.2022 року у справі № 904/7701/21, вирішуючи питання про те, чи може бути аудіозапис підтвердженням вчинення правочину у письмовій формі стосовно продажу статутного капіталу товариства, суд зазначив, що аудіозаписи телефонних розмов учасників справи не можуть бути підтвердженням вчинення правочину у письмовій формі.
З огляду на вищевикладене Верховний Суд відхилив посилання скаржника на висновки Верховного Суду у постановах № 905/2319/17 від 17.04.2020, № 570/1369/17 від 25.03.2020, № 753/10840/19 від 13.07.2020, № 1540/3778/18 від 27.11.2019, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомлення та інше, є належним електронним доказом у судових справах.
Крім того, доказів поважності причин ненадання вказаних доказів у визначені ЦПК строки відповідачем суду не надано.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення передбачених ст. 625 ЦК України сум, то хоча відповідачем і ставиться про скасування рішення в цілому, проте фактично в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 не погоджується із оскаржуваним рішенням лише в частині розміру суми боргу, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача, жодних доводів щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення за вимогами про відповідальність за порушення грошового зобов`язання апеляційна скарга не містить, тому колегія суддів не відповідає на таке.
Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих спірних правовідносин сторін та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростували.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Подільського міськрайонного суду Одеської області від 19 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 28 квітня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький