КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/19022/24 Головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
Провадження № 22-ц/824/3047/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_2 , про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 171 200,00 грн. 
В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
26 січня 2025 року представник позивачки - адвокат Кучерявий В.О. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року в задоволенні заяви представника позивачки про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Суд першої інстанції зазначену ухвалу мотивував тим, що зміст позовної заяви не містить відповідної заяви сторони позивачки щодо подання доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення у справі рішення, тому безпідставними є вимоги представника позивача про стягнення з відповідача відповідних судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Кучерявим В.О., задоволено.Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вказану постанову обґрунтував тим, щоу прохальній частині позовної заяви стороною позивачки було заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Однак питання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу судом вирішено не було у заочному рішенні. В даному випадку подання, чи не подання стороною позивачки доказів витрат на правову допомогу в порядку, визначеному пунктом 8 частини першої статті 141 ЦПК України, правового значення не має, оскільки судом не вирішено вимоги, які було заявлено в позовній заяві. Отже, вимоги, заявлені в резолютивній частині позовної заяви суд зобов`язаний був вирішити і без заяви позивачки про ухвалення додаткового рішення. При цьому відсутність доказів на підтвердження витрат на правову допомогу не є підставою до відмови в ухваленні додаткового рішення, оскільки в такому разі заявлена вимога залишається не вирішеною. За загальним правилом, відсутність доказів, на підтвердження обставин з якими сторона пов`язує свої вимоги є підставою до відмови в задоволенні такої вимоги, а не до відмови в її розгляді. В останньому випадку зазначене призводить до порушення права на доступ до правосуддя.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року в задоволенні вимоги позивачки про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, відмовлено.
В задоволенні заяви представника позивачки про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Означене рішення суд першої інстанції мотивував тим, що у змісті позовної заяви містилась вимога про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. Ухвалюючи рішення, суд не вирішив таку вимогу позивачки, отже має за власною ініціативою вирішити це питання відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України.
Станом на час розгляду та ухвалення у справі заочного рішення у матеріалах справи був наявний лише ордер адвоката Кучерявого В.О. на представлення інтересів ОСОБА_1 у Дніпровському районному суді міста Києва. Будь-яких інших доказів на підтвердження розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу матеріали справи не містили, тож вирішуючи вимогу позивачки, яка міститься у прохальній частині позову, а саме про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні. При цьому суд не прийняв до уваги докази сторони позивачки на підтвердження судових витрат, які були подані разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки станом на час вирішення справи такі докази у матеріалах справи були відсутні.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що до заяви сторони позивачки про ухвалення у справі додаткового рішення не додано доказів надсилання поданих суду доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу іншому учаснику справи.
Поряд із цим, зміст позовної заяви і не містить заяви сторони позивачки, передбаченої частиною восьмою статті 141 ЦПК України, про те, що докази розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. За відсутності такої заяви позивачка мала подати докази понесення судових витрат до часу ухвалення у справі рішення, однак цієї процесуальної дії вона не вчинила, а тому в задоволенні заяви її представника про ухвалення додаткового рішення слід відмовити з наведених підстав та з огляду на те, що суд цим додатковим рішенням вирішив заявлену у позові вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу шляхом відмови у її задоволенні.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Кучерявого В.О.звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на виконання вимог частини першої статті 134 та пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України у позовній заяві ОСОБА_1 було зазначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 10 000,00 грн. Оскільки заочним рішенням від 16 січня 2025 року не було вирішено питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, 26 січня 2025 року представником позивачки подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, до якої було долучено копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 жовтня 2024 року, копію акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 23 січня 2025 року на суму 10 000,00 грн та докази здійснення фактичної оплати наданих послуг.
Акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) був підписаний ОСОБА_1 та адвокатом Кучерявим В.О. 23 січня 2025 року після отримання заочного рішення у справі, а тому подати його до закінчення розгляду справи по суті було неможливо. До того ж, оскільки розгляд справи проводився в порядку спрощеного провадження без виклику сторін ОСОБА_1 була позбавлена можливості заявити будь-які додаткові заяви до закінчення судових дебатів у справі № 755/19022/24, тоді як відомості про розмір понесених витрат було зазначено у позовній заяві у відповідності до вимог статей 134, 175 ЦПК України. Нормами частини восьмої статті 141 ЦПК Українипередбачено право сторони подати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом 5 днів після ухвалення рішення, що і було зроблено представником позивачки.
Відповідач та третя особа у справі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Учасники справи в судове засідання суду апеляційної інстанціїне з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 259 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).
У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 607/6424/20 Верховний Суд зазначив, що відповідними нормами ЦПК України передбачено право судів першої та апеляційної інстанцій на розподіл судових витрат виключно у рішенні або постанові суду за результатами розгляду справи по суті, або шляхом ухвалення додаткового рішення з цього питання, що також узгоджується із статтею 270 ЦПК України.
Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 вказав, що розподіл судових витрат здійснюється судом або в рішенні по суті спору (якщо сторони надали всі докази на підтвердження судових витрат до виходу суду до нарадчої кімнати), або в додатковому судовому рішенні (якщо сторони скористалися своїм правом подати докази на підтвердження понесення судових витрат).
Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.
Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21.
Судом встановлено, що у позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів представник позивачки на виконання вимог пункту 9 частини третьої статті 175 ЦПК України повідомив, що попередній розрахунок суми судових витрат встановить 10 000,00 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн та які просив стягнути з відповідача (а.с. 10, 11).
До позовної заяви представник долучив ордер серії АА № 1500347 від 24 жовтня 2024 року на надання правничої допомоги ОСОБА_1 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 4526 від 31 травня 2011 року (а.с. 13, 33, 34).
16 січня 2025 року суд першої інстанції ухвалив у справі № 755/19022/24 заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково та вирішив питання розподілу судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 61-66).
26 січня 2025 року представник позивачки - адвокат Кучерявий В.О. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн (а.с. 77-82).
До вказаної заяви представник долучив копії договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 жовтня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Кучерявим В.О., акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 23 січня 2025 року на суму 10 000,00 грн та скриншот із мобільного додатку про зарахування коштів на рахунок (а.с. 84-88).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною першою статті 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статті 141 ЦПК України.
Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Метою запровадження принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.
Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 15 лютого 2023 року у справі № 567/1508/19.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що можливість подання сторонами доказів у підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Зокрема, докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суді першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19.
У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів (див. постанову Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19).
Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, що переглядається, встановлено, що представник позивачки у першому поданому до суду першої інстанції процесуальному документі по суті спору (позовній заяві) лишенавів попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу, які  ОСОБА_1 очікує (планує) понести у зв`язку із розглядом справи в суді і висунув вимогу про стягнення цих витрат з відповідача.
До закінчення розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення у ній рішення по суті спорупозивачка та/або її представник доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу суду не надали, як і не подавали (не робили) відповідних заяв про те, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору.
Такі докази були подані до суду першої інстанції лише разом із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.
Отже, у цьому випадку сторона позивачки під час розгляду справи в порядку спрощеного провадження і до ухвалення рішення по суті спору не вказала про намір подати докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення судом першої інстанції.
Сам по собі зазначений в позовній заяві попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат не є заявою, передбаченою частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Зокрема, Верховний Суд у постанові (додатковій) від 30 листопада 2022 року в справі № 728/2519/21 звертав увагу, що посилання в касаційній скарзі на розмір витрат, які сторона планує понести у зв`язку з касаційним переглядом справи, не є тотожним із заявою про намір подати докази понесення витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення судового рішення у справі.
Наведене також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах (додаткових) від 14 грудня 2022 року в справі № 225/890/21 та від 18 вересня 2023 року у справі № 759/5806/20.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно пунктів 4, 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
У даному конкретному випадку виконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України цілком і повністю залежало від дій та волі позивачки та її представника, між якими існують певні договірні відносини.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність в матеріалах справи на час розгляду справи та ухвалення у ній заочного рішення доказів на підтвердження факту понесення заявленого розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу, а також відсутність заяв ОСОБА_1 та її представника - адвоката Кучерявого В.О. про намір подати відповідні докази на підтвердження витрат на правову допомогу після ухвалення судового рішення по суті спору, суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про відмову у відшкодуванні позивачці за рахунок відповідача витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в місцевому суді, що відповідає положенням статті 141 ЦПК України та вищевказаній релевантній практиці Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд даної справи проводився в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, тому позивачка була позбавлена можливості зробити додаткові заяви до закінчення судових дебатів у справі № 755/19022/24, не заслуговують на увагу, адже вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, застосовується і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.
Крім того, суд першої інстанції вірно зауважив і це не спростовано доводами апеляційної скарги, що до заяви представника позивачки про ухвалення у справі додаткового рішення не додано доказів надсилання наданих суду доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу іншим учасникам справи, зокрема відповідачу.
Вказаний висновок районного суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21, від 12 квітня 2023 року у справі № 626/133/21, від 28 червня 2023 року у справі № 132/892/16-ц, від 31 січня 2024 року у справі № 750/14000/21.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною позивачки норм процесуального закону, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, додаткове рішення суду першої інстанції про відмову у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн в даній справі ухвалено в межах заявлених позивачкою вимог, на підставі наданих доказів, відповідно положень процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній