БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
09.06.2026
Справа № 497/755/26
Провадження № 2/497/1063/26
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 року            м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого - судді Кодінцевої С.В.,
за участю секретаря судового засідання - Мунтянової В.Р.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, - 
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 23 739.50 грн., судовий збір в сумі 2662.40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу 5 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13.04.2018 між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем було укладено договір позики №7274 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства. ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було фінансовою установою, яке здійснювало діяльність на ринку фінансових послуг. З цією метою, ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» було організовано сервіс з надання онлайн позик (https://cashinsky.ua), який забезпечував надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем шляхом укладення з клієнтами електронних договорів позики. 
На підставі договору №7274 від 13.04.2018 року ТОВ «ФК «Елаєнс» надавало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника перераховано кошти, в сумі 5000 грн. 
На підставі договору позичальнику надано грошові кошти в якості позики на умовах строковості, поворотності та оплатності. 
Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0.01% в день, розмір комісії складає 1.9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3.0%. 
Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 23739,5 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 18739,5 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Зазначене стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 

Ухвалою від 30.03.2026 року було відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду на 07.05.2026 року о 10:00 годині (а.с.35), про що повідомлено сторонам по справі (а.с.36).
Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у нього доказами.

02.04.2026 відповідач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, згідно якого не погоджується з позовними вимогами та вважає їх такими що не підлягають задоволенню за наступних підстав:
Вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів: фактичного отримання ним грошових коштів; належного укладення договору саме з ним; ідентифікації особи позичальника. Надані пояснення щодо «електронного договору», смс-кодів та інших дій, не підтверджують належним чином факт укладення договору саме відповідачем. 
Щодо розміру заборгованості відповідач не погоджується про стягнення 23 739,5 грн, з яких: 5000 грн - тіло позики 18 739,5 грн - проценти та комісії Вважає зазначений розрахунок: необґрунтованим, непрозорим, та таким, що не підтверджений належними доказами. Зазначає, що позивач не надав детального розрахунку заборгованості із зазначенням: періодів нарахування; ставок; підстав для застосування підвищених процентів; механізму формування суми боргу. Крім того, заявлена сума процентів є явно неспівмірною сумі основного боргу та суперечить принципам розумності та справедливості.
Окрім цього просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та вважає необґрунтованою заявлену суму витрат на професійну правничу допомогу (а.с.37-38).

07.04.2026 року до суду надійшло від представника позивача ТОВ "ФК "Гелексі" Рудзей Ю.В. клопотання про витребування доказів (а.с.40-41).
08.04.2026 відповідач ОСОБА_1 подав письмові пояснення до поданого клопотання представником позивача від 07.04.2026 року (а.с.43-44).
07.04.2026 представником позивача подано через систему «Електронний суд» відповідь на відзив (а.с.45-54), а якому стверджує про наступне:
Порядок укладення електронного договору визначено статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію», згідно приписів якої пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. 
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України Про електронну комерцію , відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. 
Отже, ч. 6 статті 11 Закону України Про електронну комерцію визначає три способи надання особою, які була адресована пропозиція укласти електронний договір, відповіді про її прийняття (акцепт). Надання клієнтом-позичальником відповіді про прийняття (акцепт) пропозиції, тобто пропозиції ТОВ «ФК ГЕЛЕКСІ» укласти електронний договір позики (оферти), здійснюється в декілька кроків шляхом вчинення певних дій. 
Так, зміст пропозиції чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій її розміщено, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею, зокрема:- проставляння клієнтом чек-боксу "з умовами договору позики згоден";- підтвердження даних банківської картки;- натискання кнопки "Підтвердити заявку" ;- введення клієнтом коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу. 
Введення клієнтом коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу являє собою підписання договору клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, як це визначено статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Так, з наданої позивачем інформації, яка надсилалася останнім на адресу відповідача на виконання вимог оскаржуваного розпорядження, вбачається, що алгоритм отримання позики фізичною особою-клієнтом TOB «ФК «Гелексі» (https://cashinsky.ua) складається з наступних етапів: 
1) проставляння клієнтом чек-боксу «з умовами договору позики згоден»; 
2) підтвердження даних банківської картки; 
3) натискання кнопки «Підтвердити заявку»; 
4) введення клієнтом коду-підпису у відповідне вікно на сторінці сервісу. 
Відповідно до пункт 8.3 договорів позики від 24.07.2018 №18421, від 28.08.2018 №24380, від 08.09.2018 №26487, від 12.10.2018 №31949, від 26.11.2018 №40258, невід`ємною частиною цього договору є «Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі» (далі - Правила). 
Уклавши Договір, Позичальник підтверджує, що він ознайомлений з Правилами, повністю розуміє, погоджується із зобов`язується неухильно дотримуватись Правил та виконувати свої обов`язки, визначені Правилами. 
Так, Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «ФК «Гелексі» визначають порядок і умови надання товариством грошових коштів у позику. 
Правила розміщені на сайті товариства за посиланням: https://cashinsky.ua у загальному доступі для ознайомлення всіх зацікавлених осіб і є публічною офертою Товариства до укладення договору. 
Отже послідовність дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію. 
При цьому, з наданого позивачем алгоритму укладення договору позики вбачається, що без ознайомлення з Умовами надання коштів у позику, подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим, зокрема, обов`язковим є проставлення клієнтом чекбоксу «з умовами договору позики згоден». Заповненням анкети-заяви, позичальник підтверджує прийняття ним відповідних умов надання позики, а також засвідчує, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. 
Таким чином, виконавши послідовно дії в інформаційній системі, яку використовує ТОВ «ФК «Гелексі», вважається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Завершальним етапом укладення договору позики є його підписання сторонами. 
Використання для підписання договорів позики електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який містить тільки комбінацію цифр, узгоджується із вимогами законодавства. 
При цьому, номер номер телефону Відповідача НОМЕР_1 , на який був надісланий одноразовий ідентифікатор та номер банківської картки зазначалось в інформаційно - телекомунікацій системі позивача.
Відповідно до положень Договору позики Позикодавець надає Позичальнику позику, а Позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України - гривні, в сумі та строк встановлений цим Договором. Г
Грошові кошти у позику за цим Договором надаються на умовах невідновлювальної кредитної лінії. Грошові кошти у позику за цим Договором надаються окремими траншами. 
Зазначає що Позивач не відкриває рахунки споживачам фінансових послуг та не здійснює їх обслуговування. Тому, з метою перерахування коштів Позичальникам, Позивач уклав договір з надавачем платіжних послуг - ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС". ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") є компанією , що мала право на надання платіжних послуг. На підставі договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017 року ТОВ "ФК "ЕЛАЕНС" (ТМ "ФОНДІ") надавало «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. 
Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок Позичальника, було успішно перераховано кошти.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити:
-назву документа (форми); 
-дату складання; 
-назву підприємства, від імені якого складено документ; 
-зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;
-посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;
-особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Зазначені вище вимоги до первинних документів є обов`язковими. Аналогічні обов`язкові реквізити викладені в п. 2.3. Положення. Відповідно до п. 2.2. Положення первинні документи, створені в електронному вигляді, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Крім того, відповідно до абзацу другого п. 2.3. Положення зазначено, що залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо. При цьому, звертає увагу суду та сторони Відповідача, що чинне вітчизняне законодавство у сфері бухгалтерського обліку, зокрема вищезазначені нормативно-правові акти, не містять переліку (виключного переліку) документів первинної бухгалтерської документації. 
Головним є дотримання вищезазначених вимог під час складання первинних документів. Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про платіжні послуги» Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача.
Довідка ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» містить ключові реквізити (платник, отримувач за іменем, дата, сума, номер транзакції) і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів. Отже, грошові кошти було перераховано на картковий рахунок Відповідача. Звертає особливу увагу на те, що у випадку якщо відповідач заперечує належність йому карти/рахунку чи призначення платежу, це є питанням доказування, яке відповідач має підтвердити документально. Відповідач у відзиві не надав жодного документа, який би доводив, що карта з наведеним у довідці маскуванням належить іншій особі або що перерахування здійснено з інших підстав.
Щодо нарахування процентів та комісії 
Згідно пункту 1.1 Договору, За Договором Позикодавець надає Позичальнику позику (надалі за текстом іменується - «позика» в усіх відмінках), а Позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк: 
1.1.1 сума позики 5000,0 грн. (надалі за текстом іменується - «сума позики» в усіх відмінках); 1.1.2 плата за користування позикою у вигляді: 
1.1.2.1 процентів (надалі за текстом іменується - «процентна ставка» в усіх відмінках) складає 0,01% (одна сота відсотка) в день від поточного залишку позики; 
1.1.2.2 комісії (надалі за текстом іменується - «комісійна винагорода» в усіх відмінках) складає 1,5 % в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору; 
1.1.3 нарахування процентів за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 1.1.4 нарахування комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. 
2.1 Строк дії Договору - до повного виконання Позичальником зобов`язань за Договором.
У розділі «5. Відповідальність сторін» наявний пункт 5.3 : У випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення Відповідно до п. 4.3 Договору, 
Обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно. 
Отже, Договором встановлено Проценти за користування позикою - пункт 1.1.2.1. Комісійна винагорода - пункт 1.1.2.2 Підвищену комісійну винагороду - пункт 5.3 Відповідно до положень України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Сторони договору у п. 1.1.5 визначили строк повернення позики - 22 квітня 2018 року. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що Відповідачу нараховано суму відсотків визначених п. 1.1.2.2 в період з по : 22 квітня 2018 р., тобто в межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Відомостей про нарахування процентів поза межами строку кредитування розрахунок заборгованості не містить. 
За п. 5.3 договору сторони узгодили умови про те, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення. Отже, п. 5.3 договору передбачена відповідальність боржника, яка застосовується з моменту прострочення терміну платежу в разі наявності заборгованості поза межами строку повернення позики, та яку, як міру відповідальності, сторони визначили у виді підвищеної комісійної винагороди. 
Умови договору не містять положень обмеження строку відповідальності позичальника, визначеної п. 5.3, а тому з урахуванням порушення Позивачем строків повернення позики та невиконання ним умов договору щодо обов`язку повернення отриманих кредитних коштів, позивачем здійснено нарахування в період після закінчення строку кредитування. 
Спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість Позивачем у встановлений договором строк не погашено.
Також вважає, що заявлена Позивачем сума витрат на професійну правничу допомогу відповідає всім вищеназваним критеріям на які послався позивач.
08.04.2026 відповідач ОСОБА_1 подав заперечення на відповідь на відзив зазначивши, що доводи, наведені позивачем, не спростовують його заперечень проти позову та не підтверджують позовні вимоги належними і допустимими доказами. Послався на обов`язок доказування що саме позивач зобов`язаний довести належними та допустимими доказами: що електронний договір був укладений саме відповідачем; що одноразовий ідентифікатор був направлений саме на номер телефону, який належав відповідачу; що платіжна картка, на яку нібито були перераховані кошти, належала саме відповідачу; що кошти були фактично зараховані саме на його відповідача рахунок; що розрахунок заявленої до стягнення суми є правильним, прозорим і підтвердженим доказами.
Позивачем не подано належних технічних доказів, які б підтверджували саме його відповідача дії у відповідній інформаційно-телекомунікаційній системі, зокрема: логін входу в особистий кабінет; даних про IP-адресу, браузер, пристрій; журналу надсилання та доставки одноразового ідентифікатора; даних про точний час отримання та введення одноразового ідентифікатора; електронного документа з технічно перевірюваними реквізитами підписання. 
Таким чином, позивач наводить лише загальну правову модель, але не доводить, що спірний договір був укладений саме відповідачем.
Стверджував, що у відповіді на відзив позивач прямо зазначив, що одноразовий ідентифікатор був направлений на номер телефону НОМЕР_1 . Водночас у матеріалах справи як відповідача номер телефону зазначений інший номер - НОМЕР_2 . Повідомляє суд, що номер телефону НОМЕР_1 йому не належить, ніколи ним не використовувався як особистий чи фінансовий номер, і будь-яких повідомлень, кодів чи підтверджень щодо укладення спірного договору на цей номер відповідач не отримував. Вказує, що позивач не довів належність йому платіжної картки та фактичне отримання ним коштів. Вважає, що посилання позивача на те, що 13.04.2018 року 5000 грн були перераховані на картку НОМЕР_3 , емітовану АТ «Райффайзен Банк» є безпідставними, оскільки доказами, які б беззаперечно підтверджували, що зазначена картка належала саме відповідачу станом на 13.04.2018 року, не має.
Подана позивачем довідка платіжного оператора не є безумовним та достатнім доказом отримання коштів саме відповідачем, оскільки: вона не є документом банку, який веде рахунок отримувача; сама по собі не підтверджує належність картки відповідачу; не дає можливості перевірити остаточне зарахування коштів саме на рахунок відповідача; не виключає помилки в ідентифікації отримувача.
Позивач у відповіді на відзив посилається на умови договору щодо: 0,01 % на день процентів; 1,5 % на день комісії; 3,0 % на день підвищеної комісійної винагороди у разі прострочення. Разом із тим, такі пояснення не усувають головних недоліків заявленого розрахунку. 
По-перше, позивач не надав повного, зрозумілого та перевіюваного розрахунку по днях із зазначенням окремо: періоду нарахування процентів; періоду нарахування комісії; періоду нарахування підвищеної комісійної винагороди; правових підстав кожного окремого виду нарахувань. 
По-друге, правова природа нарахування 3,0 % на день після прострочення є спірною. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Разом із тим Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється, а права кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються положеннями статті 625 ЦК України. 
Отже, саме по собі перейменування платежу у «підвищену комісійну винагороду» не означає автоматично, що будь-яке нарахування після закінчення строку кредитування є безумовно правомірним та підлягає стягненню без ретельної правової оцінки його змісту, правової природи, співмірності та відповідності закону. 
По-третє, заявлена до стягнення сума 18 739,50 грн додаткових нарахувань при сумі позики 5000 грн потребує особливо ретельної перевірки з точки зору принципів добросовісності, розумності та справедливості, закріплених у цивільному законодавстві. 
Разом з цим наполягає на раніше заявленому клопотанні про застосування наслідків спливу позовної давності.

В судове засідання 07.05.2026 року:
- представник позивача не прибув, про час та місце проведення розгляду справи повідомлений згідно вимог чинного законодавства (а.с.36). До суду надійшло клопотання про витребування доказів, в якому представник просив його розглядати за відсутності заявника та його представника (а.с.40-41).
- відповідач не заперечував щодо клопотання позивача про витребування доказів, та підтримав свої письмові пояснення щодо цього клопотання.
Протокольною ухвалою суду від 07.05.2026 року клопотання представника позивача задоволено. Витребувано докази з АТ «Райффайзен банк». В зв?язку з цим, проголошено перерву в судовому засіданні до 11:00 години 09.06.2026 року (а.с.67), про що повідомлено сторін по справі (а.с.68-70).
22.05.2026 року та 05.06.2026 року на виконання ухвали суду надіслано АТ «Райффайзен банк» витребувані докази (а.с.71-73, 75-76).
В судове засідання 09.06.2026 року:
- представник позивача не прибув, про час та місце проведення розгляду справи повідомлений згідно вимог чинного законодавства (а.с.68, 70). В позовній заяві зазначено клопотання про розгляд справи у відсутність представника (а.с.4 зворотна сторінка);
- відповідач заперечував доводи позивача, просив врахувати заперечення, які викладені ним у відзиві. Стверджував про те, що АТ «Райффайзен Банк» підтверджує лише інформацію щодо банківської картки та руху коштів по ній. Водночас ця відповідь не підтверджує належного укладання електронного договору саме з ним - відповідачем, не підтверджує отримання ним одноразового ідентифікатора, не підтверджує підписання договору саме ним, умови договору, строк повернення коштів, порядок нарахування процентів, комісій, штрафів чи інших платежів.
При цьому, відповідач підтвердив належність йому банківської картки, відкритої в АТ «Райффайзен Банк», отримання 13.04.2018 року на вказану картку 5000.00 гривень, якими він розпорядився на власний розсуд. При цьому, не виявив бажання звернутися до банку та з?ясувати питання перерахунку йому цих коштів, як і не виявив бажання повернути ці кошти банку.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав..
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Частиною 1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до норм пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Судом встановлено, що згідно договору позики № 7274 від 13.04.2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» надало Позичальнику позику у сумі 5000 грн. (а.с.14-17). 
Строк повернення позики (термін платежу) 22.04.2018 року.
Договір підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором 56042497
Відповідно до п. 1.1.2, п.1.1.2.1 Договору, плата за користування позикою у вигляді процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка») складає 0,01% в день від поточного залишку позики.
Відповідно до п. 1.1.3 Договору, нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою.
Згідно п. 1.1.2.2 Договору, плата за користування позикою у виді комісії (надалі за текстом іменується «комісійна винагорода») складає 1,5% в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору.
Пунктом 3.2.3 передбачено, що Договір може бути продовжений не більше 3-х разів поспіль.
Відповідно до п. 3.4, п. 3.4.2 Договору, позичальник зобов`язаний при продовженні строку Договору сплатити проценти, комісійну винагороду та штрафи (в разі їх наявності) за користування позикою у день продовження строку Договору;
Пунктом 9.3 Договору передбачено, що невід`ємною частиною цього Договору є «Правила надання грошових коштів у позику товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі».
До позовної заяви додано також графік платежів (зворотна сторона а.с.17), паспорт позики (а.с. 21-23).

04 серпня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛАЄНС» та ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» уклали Договір №04/08-17ПК, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» зобов`язалось організовувати послуги переказу коштів на картку, для подальшого зарахування на Карткові рахунки Клієнтів відповідно до правил МПС надає послуги з переказу грошових коштів без відкриття рахунків (а.с.11).
Відповідно до інформації, викладеної у листі за вих. № 7174 від 01 вересня 2025 року, ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» повідомило, що на підставі договору № 04/08-17 ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04 серпня 2017 року, надало ТОВ «ФК «Гелексі» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку.
В результаті платіжної операції на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти. Деталі транзакції (платіжної операції): платник коштів ТОВ «ФК «Гелексі» (код ЄДРПОУ 41229318), отримувач коштів ОСОБА_1 , номер транзакції в системі 1068117539, номер операції 89825197 дата проведення платежу 13.04.2018, сума платежу 5000,00 грн., валюта платежу гривня UAH, платіжний засіб (метод) карта; банк емітент платіжної картки отримувача коштів MONOBANK, номер банківської картки отримувача коштів НОМЕР_3 .
На думку суду, вказаний лист про здійснення успішного переказу грошових коштів, з урахуванням пункту 1.5.6. договору позики, є достатнім доказом виконання ТОВ «ФК «Гелексі» зобов`язання за договором щодо надання відповідачу позики в сумі 5000,00 грн. Грошові кошти відповідачу були надані у спосіб, зазначений в кредитному договорі.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердив належність йому банківської картки НОМЕР_3 , відкритої АТ «РайффайзенБанк», не оспорював факт отримання коштів 13.04.2018 року в розмірі 5000.00 гривень, якими він скористався на власний розсуд, при цьому заперечуючи факт підписання із ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» договору позики.
Не логічними є заперечення відповідача, що договір він не підписував, номер телефону НОМЕР_4 йому ніколи не належав, ідентифікатор він не отримував, втім отримавши 5000.00 гривень не вчинив жодних активних дій для повернення коштів, які йому не належать, навіть не намагався з?ясувати в установі банку інформацію щодо отриманих коштів.
А тому, заперечення відповідача в частині не укладення договору позики, суд до уваги не приймає, та визнає їх такими, що направлені на уникнення відповідальності за не виконання умов договору позики.

Таким чином, судом встановлено, що позивач виконав свій обов`язок щодо надання відповідачу у позику грошових коштів в сумі 5000 грн., шляхом їх перерахування на картковий рахунок позичальника через компанію надавача платіжних послуг ТОВ «Фінансова компанія «ЕЛАЄНС».
Окрім цього з наданої на запит суду інформації, АТ "Райффайзен Банк" вбачається, що банківська картка № НОМЕР_3 , емітована на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) станом на 13.04.2018. Рахунок НОМЕР_6 до банківської картки НОМЕР_3 було відкрито 05.07.2004 та закрито 08.01.2020.
Окрім цього надано виписку про рух коштів по рахунку НОМЕР_6 (Банківська картка № НОМЕР_3 ), яка належить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) за період з 12.04.2018 по 08.01.2020.Фінансовий номер телефону НОМЕР_7 (а.с.71-75)

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, з 13 квітня 2018 року по 30 липня 2025 року за договором позики №7274 від 13 квітня 2018р. року перед позивачем складає 25414.06 грн, з яких: 
5000 грн - сума простроченої позики; 
64.50 - сума прострочених відсотків; 
18675,00 грн - сума прострочених комісій; 
564,14грн - сума заборгованості пені за тілом; 
3,98 грн - сума заборгованості пені за процентами; 
1106,44 грн - сума заборгованості пені за комісіями.
Проте, позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 23739,5 грн., з яких: 
5000 грн. заборгованість за позикою;
18739,5 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Положення Закону України «Про електронну комерцію» визначають організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
В частині 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначені терміни, зокрема: - електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п. 5); - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6); - електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем (п.7); - одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12).
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладенні з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій її надано, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з яким договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Згідно з умовами договору позики позичальник зобов`язався вчасно повернути суму позики, сплатити плату за користування позикою в порядку та строки, визначені цим договором.
Відповідно до ст. ст. 11, 509 ЦК України, договір є підставою для виникнення зобов`язань.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець)передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики на користь позичальника матеріали справи не містять.
За умовами договору позики на умовах невідновлювальної кредитної лінії № 7274 від 13 квітня 2018 року ОСОБА_1 отримав у позику грошові кошти, у спосіб передбачений цим договором, користувався ними, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за сумою позики в заявленому представником позивача розмірі 5 000 грн.
Суд приходь до висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості за позикою у розмірі 5000 грн є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо стягнення заборгованості за процентами та комісіями у розмірі 18739,5 грн. суд звертає увагу на наступне.
Як зазначалось вище, з наданого позивачем розрахунку вбачається що заборгованість ОСОБА_1 , яку просить стягнути ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» - 23739,5 грн., з яких: 5000 грн. заборгованість за позикою; 18739,5 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.
Пунктом 1.1.5 Договору, передбачено строк повернення позики 22 квітня 2018 року.
Відповідно п. 3.2.3 Договору позичальник має право продовжити строк Договору (не більше 3-х разів поспіль).
Згідно п. 4.3 Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно.
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 ініціював продовження строку договору шляхом укладення сторонами додаткових договорів про внесення зміни та/або доповнень до договору в частині продовження строку повернення позики (термін платежу).
Враховуючи, що строк кредитування був погоджений сторонами до 22.04.2018 року, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку, а також зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять, а відтак розмір процентів підлягає перерахуванню.
Таким чином, розмір процентів відповідно до умов договору за період з 13.04.2018 року по 22.04.2018 року складає 64.50 грн.

Стосовно питання стягнення комісії, суд виходить із наступного, в період з 13.04.2018 року по 22.04.2018 року ОСОБА_1 в межах строку дії договору була нарахована комісія у розмір 675,00грн, яка підлягає стягненню.
Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить 5739.50 грн, яка складається з 
заборгованості за позикою 5000 грн, 
заборгованості за процентами 64,50 грн, 
заборгованості за комісією 675,00 грн.
Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам та комісії, яка була нарахована відповідачу після 22.04.2018 року задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), де зазначено наступне: очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. І незважаючи на те, що сторони в кредитних договорах визначили, що проценти нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності:
За змістом ст. ст. 256, 257, 261, 262, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначається моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
Зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якою заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (ст. 262 ЦК України).
Договір позики №7274 на суму позиви 5000.00 гривень укладений 13.04.2018 року, строк повернення - 22.04.2018 року, строк позовної давності мав би сплинути 22.04.2021, з позовом до суду позивач звернувся 25.03.2026 року. Однак, з цього приводу слід зауважити наступне.
Постановою КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" N 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" N 1236 від 09.12.2020 (зі змінами та доповненнями) на всій території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 було встановлено карантин.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" N 540-IX від 30.03.2020.
"Карантинні" норми також були установлені п. 12 розділу "Прикінцевих і перехідних положень" ЦК України. Цей пункт передбачає, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину. Законодавець застосував слово "продовжується", отже, він мав на увазі, що позовна давність спливає під час дії карантину, тому останнім днем строку слід вважати перший робочий день після закінчення карантину.
Крім того, Законом України від 15.03.2022 N 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" внесено зміни до ЦК України щодо строків давності, а саме розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК доповнено п. 19, з якого вбачається, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У редакції Закону N 3450-IX від 08.11.2023 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини", п. 19 ЦК викладено в наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 N 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 N 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
Водночас, 04.09.2025 набув чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2024 N 4434-IX, згідно з яким пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України був виключений.
Таким чином, починаючи з 04.09.2025 був відновлений перебіг строків позовної давності, який фактично був зупинений/продовжений протягом строку з 12 березня 2020 року по 04 вересня 2025 року.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача.
При цьому слід звернути увагу, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Аналогічний висновок зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року по справі № 372/1036/15-ц.
Оскільки відповідач просить застосувати строк позовної давності, то це свідчить про те, що відповідач визнає той факт, що вимоги позивача є правомірними та підлягають задоволенню.

В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
У відповідності до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення справи.
На підтвердження понесених витрат суду надано копію копії з акту № 7274наданих послуг правничої допомоги від 01 вересня 2025 року (а.с.9), копії договору про надання правничої допомоги (а.с.18), позивачем має бути сплачено за правничу допомогу адвоката кошти в сумі 5000 грн.
Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини застосовує такі критерії - заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим та мають розумний розмір.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд зазначає, що предмет спору у цій справі не є складним, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних, процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значної витрати часу на їх виготовлення і відпрацювання правової позиції в спірних правовідносинах.
Також суд вважає, що складення позовної заяви не потребувало додаткових зусиль та знань, великої тривалості часу адвоката, як і відсутня необхідність у додатковому аналізі обставин справи та вивченні нормативно-правової бази. 
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа № 810/4749/15) вказав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа № 826/856/18) зазначив, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відтак, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Також суд зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).
У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Досліджуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх обґрунтованості та пропорційності, суд звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 30.09.2020 у справі №360/3764/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄРСР - 91919350), за якою при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Суд зазначає, що згідно пункту 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Отже, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Так, за приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 по справі №820/479/18, аналізуючи відповідні положення Кодексу адміністративного судочинства України в частині відшкодування витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи, зробив висновок, що суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.
Згідно з висновками Верховного Суду викладених у постанові №753/23491/16 від 20.03.2019 витрати на правову допомогу стягуються й у разі вчинення інших дій, безпосередньо пов`язаних з наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). 
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
За практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).
Як наслідок, підсумовуючи викладене у сукупності при визначенні суми відшкодування, суд також виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Суд враховує, що адвокат участі у розгляді справи не брав, до суду не прибував, справа не представляє великої складності, тому неминучість витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі викликає сумнів. Тому, справедливим і співмірним (у порівнянні з сумою боргу, яка стягується) буде розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді - 2000 гривень.

Щодо судового збору
Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як роз`яснено в абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).
Загальна сума заявлених вимог складала 23 739.50 гривень, судовий збір сплачений в сумі 2662.40 гривень (а.с.5). Згідно з цим рішенням суду задоволено вимоги на загальну суму 5739.50  гривень (заборгованість за кредитом та процентами).
Здійснюючи розрахунок судового збору суд приймає до уваги постанову ВС від 27.08.2020 року у справі №188/1815/17.
Оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК Гелексі» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 643.68 гривень виходячи з наступного: розмір заявлених вимог - 23 739.50 гривень (100 %), задовольняються вимоги на суму - 5739.50  гривень, розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом - 2662.40 гривень (2662.40 грн. х 5739.50 грн. : 23739.5 грн.).
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 643.68 гривень судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.509, 525, 526, 530, 550, 589, 1054 ЦК України, ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України суд, -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_8 виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 13.12.1995 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 
на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ»: 01054, місто Київ, вулиця В`ячеслава Липинського, будинок, 10/1, код ЄДРПОУ 41229318
заборгованість за договором позики №7274 від 13 квітня 2018 року у загальному розмірі 5739.50 гривень (п`ять тисяч сімсот тридцять дев`ять гривень) яка складається з 
-5000 гривень - заборгованості за позикою; 
-64,50 гривень - заборгованості за процентами; 
- 675,00 гривень - заборгованості за комісією; 
та 
судові витрати в розмірі 643.68 гривень (шістсот сорок три гривні шістдесят вісім копійок) судового збору,
2 000.00 гривень (дві тисячі гривень) витрати на професійну правничу допомогу. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 15.06.2026 року.

Інформація про сторін:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю " ФК "Гелексі":01054, місто Київ, вул.Липинського В`ячеслава, будинок 10/1, ел. пошта: glxcourt@ukr.net, тел. 380633685396 

Представник позивача: Рудзей Юрій Володимирович: 10030, м.Житомир-30, а/с 25, ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 , тел. НОМЕР_9 

Відповідач  ОСОБА_1 ,  АДРЕСА_1 , ел. пошта: ІНФОРМАЦІЯ_3 , ел. НОМЕР_2 

Суддя      С.В.Кодінцева