ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/14364/19 Головуючий суддя І інстанції Хайкін В. М.
Провадження № 22-ц/818/1816/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: іпотечного кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и в :

16.09.2019 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Укрсиббанк» в особі представника – адвоката Мальцевої А.В. до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно прохальної частини якої просить суд: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,5 кв.м., в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №840/4-27/16/1/7-035 від 12.07.2007 року, на Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору.
02.01.2020 року до суду від представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-банк» - Мальцевої А.В. надійшла уточнена позовна заява до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно прохальної частини якої просить суд: звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 108,5 кв.м., в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №840/7-27/16/1/7-035 від 12.07.2007 року, на корись Акціонерного товариства «Альфа-Банк», шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок реорганізації, шляхом приєднання Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Правонаступництво виникло з 15.10.2019 року. 20.07.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 уклали договір кредиту №840/4-27/16/1/7-035. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальнику кредит у сумі 150 000,00 доларів США. У порушення умов договору, позичальник ОСОБА_3 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого, станом на 18.06.2019 року має заборгованість 264 918,47 дол. США. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 12.07.2007 року між кредитором та іпотекодавцем, яким є ОСОБА_2 , було укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,5 кв.м. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №167238191 від 20.05.2019 року, предмет іпотеки на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 139, виданий 01.02.2019 року, видавник: Жамойда Г.М., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, належить ОСОБА_1 . Будь-яка додаткова угода оформлена не була, банк при продажі квартири учасником не був, від реалізації майна коштів не отримував, а тому відповідач прямо порушив умови іпотечного договору. Враховуючи невиконання позичальником основного зобов`язання, позивач має право звернутися до іпотекодавця з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

11.02.2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 та представника третьої особи ОСОБА_4 – адвоката Козуб О.І. до суду надійшов відзив на позов, згідно якого останній просить застосувати позовну давність до спірних правовідносин та відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що треті особи не вчиняли жодних дій з відчуження предмету іпотеки, зняттю заборон його відчуження та виключення його з Єдиного реєстру іпотек. В інформаційній довідці №222384817 від 02.09.2020 року, міститься деталізована інформація стосовно вчинених правочинів та реєстраційних дій щодо квартири АДРЕСА_2 . Так, первісне відчуження предмету іпотеки відбулось в межах справи про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . Постановою Господарського суду Харківської області від 12.01.2011 року у справі №Б-50/255-10 ФОП ОСОБА_2 було визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором боржника арбітражного керуючого Шапку І.С. Вказаною постановою було скасовано арешти, накладені на майно боржника (в тому числі податкову заставу), інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, в тому числі знято накладені нотаріусом заборони на відчуження майна, яке передане в іпотеку згідно Іпотечного договору №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсобанк» та виключено запис з Єдиного реєстру іпотек. На виконання вимог, покладених на ліквідатора Законом та постановою Господарського суду, арбітражний керуючий Шапка І.С. звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Молодчої Г.М. із заявою №28/1 від 28.01.2011 року, в якій просила її вчинити нотаріальні дії, а саме: скасувати арешти та зняти накладені на майно боржника і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, в тому числі зняти накладені нотаріусом зоборони на відчуження майна, яке передано в іпотеку згідно іпотечного договору №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року. Приватним нотаріусом ХМНО Молодчої Г.М. було винесено постанову від 28.01.2011 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10.02.2011 року у справі №2010/2-1003/11 було скасовано вищезазначену постанову та зобов`язано вчинити нотаріальні дії. З метою формування ліквідаційної маси, арбітражний керуючий Шапка І.С. виставила квартиру №4 на аукціон, який відбувся 23.02.2011 року на Товарній біржі «Правопорядок» та переможцем якого став ОСОБА_5 . На підставі протоколу проведення аукціону №1 від 23.02.2011 року, укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 23.02.2011 року приватним нотаріусом ХМНО Молодчою Г.М. за реєстром №996 та 01.03.2011 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 , як переможцем аукціону. За таких обставин, з 23.02.2011 року квартира втратила статус предмета іпотеки, у зв`язку з її продажем з публічних торгів. Враховуючи те, що квартира, яка була предметом іпотеки за іпотечним договором, реалізована на підставі судового рішення у відповідності із Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визначення його банкрутом», наявні всі підстави, передбачені статтею 17 Закону України «Про іпотеку», для припинення іпотечних зобов`язань ОСОБА_2 перед АКБСР «Укрсоцбанк» та позивачем, як його правонаступника, визначені іпотечним договором, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , як майновий поручитель, несе відповідальність виключено в межах вартості предмета іпотеки, який вибув з її власності за судовим рішенням. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03.03.2011 року приватним нотаріусом ХМНО Олійник Л.М. за реєстровим №533, право власності на квартиру АДРЕСА_3 перейшло до ОСОБА_6 , яка у подальшому здійснила її реконструкцію із збільшенням загальної площі, у зв`язку із чим квартира стала трикімнатною із загальною площею 110,8 кв.м. Саме з такими характеристиками відповідач ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.02.2019 року приватним нотаріусом ХМНО Жамойда Г.М. за реєстровим №139. Як було зазначено у п. 5 Договору купівлі-продажу, на момент відчуження квартира під забороною та арештом не перебувала, податкові застави та обтяження були відсутні, про що свідчать інформаційні довідки №154789123 та №154789524 від 01.02.2019 року. За таких обставин, і на момент придбання відповідачем квартири АДРЕСА_3 і на цей час взагалі відсутній об`єкт нерухомого майно – однокімнатна квартира, загальною площею 108,5 кв.м., який був предметом іпотеки за іпотечним договором, тобто такого об`єкта нерухомого майна, який позивач просить реалізувати шляхом проведення прилюдних торгів не існує. Таким чином, на цей час не існує ні предмета іпотеки, ні об`єкта нерухомого майна – однокімнатної квартири, загальною площею 108,5 кв.м., у зв`язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідач є добросовісним набувачем, так як придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 за відплатним договором у особи, яка створила її шляхом реконструкції однокімнатної квартири (новостворене майно). Окрім цього, представник зазначає, що позивач повинен був звернутись до суду за захистом свої прав межах позовної давності, тобто не пізніше лютого 2014 року, тобто впродовж трьох років з дня продажу предмету іпотеки з аукціону.
06.12.2021 року від представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - адвоката Сербінова О.В. надійшли письмові пояснення на відзив. Зокрема у вказаних поясненнях вказано, що оскільки реалізація майна, переданого в іпотеку, відбулась за процедурою, встановленою для визнання особи банкрутом у порядку ліквідаційної процедури, започаткованої на підставі судового рішення, то скасування відповідного судового рішення поновлює усі припинені у ліквідаційній процедурі правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки, з відновленням усіх прав та обов`язків сторін цього договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року позов задоволено частковою.
Визнано за АТ «Сенс Банк» право іпотеки на нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру, загальною площею 108,5 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 на умовах, передбачених договором іпотеки №840/5-27/16/10/7-349 від 20.07.2007 року.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 , на користь АТ «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 49296 грн 79 коп.

Не погодившись із зазначеним рішенням АТ «Сенс Банк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати в частині відмови в зверненні стягнення на предмет іпотеки, і в цій частині задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції як основу для відмови в задоволенні позову в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки поклав в основу висновок Касаційного цивільного суду у справі № 686/10276/20.
Звертаємо увагу Суду, що вищевказаний висновок не може бути застосований до даних правовідносин, адже предметом розгляду справи № 686/10276/20 були зовсім інші правовідносини та предмет позову, адже у справі № 686/10276/20 кредитор звернувся з позовом про визнання дій державного реєстратора протиправними, скасування державної реєстрації щодо вилучення обтяження та застосування наслідків нікчемності договору. Окрім того, суд першої інстанції не звернув увагу, що в даній постанові також суд прийшов до висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки після визнання прав іпотекодержателя є вірним способом захисту порушеного права : «Колегія суддів звертає увагу на те, що у разі визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна та внесення відповідного запису до Державного реєстру іпотек, іпотекодержатель відповідно до положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» набуває право пред`являти вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки та яка набула статусу іпотекодавця». Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.10.2023 року у справі 906/1026/22

Задоволення вимоги про визнання прав іпотекодержателя та при цьому відмова у вимозі про звернення стягнення фактично обмежує права Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до норм ЦПК (1618-15), вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно, а також правильно витлумачив ці норми. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Для цього ЦПК України покладає на суд обов`язок, зберігаючи об`єктивність і неупередженність, створювати необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, не були враховані суттєві обставин та не надано їм належної правової оцінки, неправильно кваліфіковано правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, судом було поверхово досліджено матеріали справи та повністю проігноровані пункти Іпотечного договору, у зв`язку із чим, були порушені норми матеріального та процесуального права, повністю проігноровано інститут доказуванні у цивільному процесі, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Кравцової С.М., перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:
1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Наведеним вимогам рішення суду відповідає.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд своє рішення мотивував наступним.
Нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 та належить на праві власності відповідачу ОСОБА_8 є предметом іпотеки, а тому вимога про визнання права іпотеко держателя підлягає задоволенню.
Щодо вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд враховує висновок Касаційного цивільного суду України від 19.06.2023 року у справі №686/10276/20, а саме те, що ефективним та належним способом захисту є звернення до суду із позовом про визнання права іпотекодержателя, а тому зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. 
Щодо вимоги позивача про внесення запису до державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою нерухомого майна та внесення відповідного запису в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження вказаного приміщення, суд виходить з наступного.
Дана вимога по суті є вимогою щодо зобов`язання здійснити дії з державної реєстрації іпотеки й може бути заявлена саме до державного реєстратора у разі відмови в проведенні реєстраційних дій.

Судом встановлено, що 12.07.2007 року між Акціонерна-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №840/4-27/16/1/7-034, згідно умов якого кредитор зобов`язується надавати позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Пунктом 1.1.1 Договору визначено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 13,5% процентів річних за кредитом та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, що містяться в додатку 1 до цього договору, який є невід`ємною складовою частиною цього договору, в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом в сумі 150 000,00 дол. США та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 05.07.2017 року. Кредит надається позичальнику на поточні потреби.
01.07.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1, згідно якої було внесено зміни до договору відновлювальної кредитної лінії №840/4-27/16/1/1-035 від 12.07.2007 року та доповнено додаток №1 та додаток №2. Всі інші умови договору залишились незмінними.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Молодчою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №4807.
Пунктом 1.1 Договору визначено, що іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю за договором відновлювальної кредитної лінії №840/4-27/16/1/7-035 від 12.07.2007 року, у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання, нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 108,5 кв.м., заставною вартістю 1 095 850,00 грн., що в еквіваленті складає 217 000 дол. США 00 центів за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору та належать іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.06.2007 року та зареєстрована згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14955929, реєстраційний номер 14231094 від 19.06.2007 року.
Пунктом 1.2 Договору визначено, що загальна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 095 850,00 грн., що в еквіваленті складає 217 дол. США 00 центів.
Пунктом 1.3 Договору визначено, що вартість предмету іпотеки, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №14956054, реєстраційний номер 14231094, виданого 19.06.2007 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» становить 247 024,81 грн.
Пунктом 1.11 Договору іпотеки, сторони погоджуються, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього Договору нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки.
Пунктом 1.14 Договору визначено, що обтяження предмета іпотки за цим Договором підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому чинним законодавством України.
Пунктом 2.1.4. іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.
Пунктом 2.2.1. іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець має право після повного виконання всіх забезпечених іпотекою вимог без будь-яких обмежень розпоряджатися предметом іпотеки.
Відповідно до пункту 4.1. іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Постановою господарського суду Харківської області від 12.01.2011 року у справі №Б-50/255-10, визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , банкрутом та відкрито ліквідаціну процедуру; з дня прийняття господарським судом постанови, строки виконання зобов`язань громадянина-підприємця вважаються такими, що настали; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших фінансових (економічних) санкцій за всіма зобов`язаннями громадянина-підприємця; припиняється стягнення з громадянина-підприємця за всіма виконавчими документами, за винятком виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, а також вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян. Скасовано арешти, накладені на майно боржника (в тому числі податкову заставу) і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, в тому числі накладені нотаріусом заборони на відчуження майна, яке передане в іпотеку згідно іпотечного договору №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» та виключено запис з єдиного реєстру іпотек. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10.02.2011 року, скасовано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.01.2011 року, винесену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчою Галиною Миколаївною. Зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчу Галину Миколаївну зняти заборону відчуження нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , яке передано в іпотеку згідно іпотечного договору №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк». Зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчу Галину Миколаївну виключити запис з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке передано в іпотеку згідно іпотечного договору №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк».
Відповідно до протоколу №1 проведення аукціону від 23.02.2011 року, між ліквідатором боржника по справі про банкрутство №Б-50/255-10 від 12.01.2011 року ФОП ОСОБА_2 , в особі арбітражного керуючого Шапка Інни Сергіївни та ОСОБА_5 23.02.2011 року було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотіраусом Харківського міського нотірального округу Харківської області Молодчою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №996. Предметом вказаного договору є квартира АДРЕСА_2 , розташована на 3 поверсі 10 поверхового будинку та має наступні характеристики: загальна площа: 108,5 кв.м., житлова площа: 32,5 кв.м., кількість кімнат: 1.
03.03.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Олійник Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №533. Предметом даного договору є те, що продавець передає у власність, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 .
Пунктом 1.3 вказаного договору встановлено, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №2916161, виданого Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 01.03.2011 року, реєстраційний номер майна 14231094, номер запису 79017 в книзі 1, відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, житловою площею 32,5 кв.м., загальною площею 108,5 кв.м.
01.02.2019 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жамойдою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за №139. Предметом вказаного договору є те, що ОСОБА_6 продає та передає у власності покупця, а покупець ОСОБА_1 купує та приймає у власність квартиру АДРЕСА_2 . Відчужувана квартира складається з трьох житлових кімнат, має загальну площу 110,8 кв.м., житлову площу 72,8 кв.м.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №167238191, квартира АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_9 .
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.
Спірні правовідносини стосуються захисту права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, порушеного у зв`язку з відчуження предмету іпотеки на користь іншої особи та вилучення запису про іпотеку.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» іпотека (як обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості) підлягає державній реєстрації.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказала, що виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню. Запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.
Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що якщо іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, ані на чинність іпотеки. Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 зазначеної постанови від 15 червня 2021 року дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.
У пункті 9.8 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно потрібно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Тому у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18),від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).
У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23).
Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (пункт 220 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі№ 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23)).
Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Іпотечний договір №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року, за умовами п.2.4.4 якого Іпотекодержатель (позивач) має право у разі невиконання Іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п. п. 2.1.1. - 2.1.11 цього договору, вимагати дострокового виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 не є боржником за основним договором кредиту №840/4-27/16/1/7-035 від 12.07.2007 року та не є стороною Іпотечного договору №840/5-27/16/10/7-349 від 12.07.2007 року. Тобто Відповідач не є іпотекодавцем в розумінні положень статті 1 Закону України «Про іпотеку». Нерухоме майно, що є предметом іпотечного договору, набуто ним у власність за договором купівлі-продажу від 01.02.2019 року.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно достатті 375 ЦПК Україниє підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 26 травня 2026 року.

Головуючий –        В.Б. Яцина.

Судді -          Ю.М.Мальований. 

О.В.Маміна.