Єдиний унікальний номер 725/1803/26 
Номер провадження 2/725/447/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2026 року м. Чернівці 
Чернівецький районний суд м. Чернівців у складі:
головуючого судді Федіної А.В., 
за участю секретаря судового засідання Попової Р.Р., 
представника позивача ОСОБА_1 ,
та представника відповідача ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про розірвання договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, - 

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року позивач через свого представника звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем під час якого у них народилось двоє дітей – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
30.08.2024 року між нею та відповідачем укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей відповідно до якого місцем проживання ОСОБА_7 визначено місце проживання матері, а місцем проживання ОСОБА_8 - місце проживання батька. 
Вказаним договором було передбачено, що у разі зміни місця проживання дітей, батьки зобов`язуються попереджувати один одного письмово із вказанням точного місця проживання дітей не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання. Батько зобов`язується самостійно виховувати та утримувати ОСОБА_8 на достатньому рівні, піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у вихованні дітей, забезпечити дітям достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін, не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю. Пунктом 3.3.2. Договору батьки зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не підбурювати дітей проти батька чи матері.
В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.12.2024 року розірвано шлюб між нею та відповідачем розірвано, а їх спільного сина ОСОБА_9 залишено проживати разом з батьком на його самостійному виховані та утриманні. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 04.03.2025 року вказане рішення в частині задоволення вимог про залишення сина на самостійному виховані та утриманні батька скасовано, та залишено дитину ОСОБА_5 після розірвання шлюбу проживати разом з батьком. 
Вказувала на те, що відповідач допустив порушення умов укладеного між ними договору, а саме: 21.01.2025 року відповідач ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина та застосував до останнього фізичне покарання у вигляді ударів ременем (близько двадцяти ударів по різним частинам тулуба), внаслідок чого на тілі дитини утворились великі гематоми. Такими діями відповідач завдав шкоди здоров`ю дитини, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП, його вина доведена постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.02.2025р. у справі № №727/2560/25. 
Крім того, користуючись віком дитини, відповідач всіляко налаштовував сина ОСОБА_9 проти матері, змальовуючи її в негативному виразі, що призвело до виникнення в останнього небажання з нею спілкуватись та бачитись. Її звернення про надання можливості спілкування та побачень з сином ОСОБА_9 , відповідач ігнорував, або стверджував, що син не бажає з нею спілкуватись.
Враховуючи наведену поведінку відповідача щодо дітей, з метою їх захисту від його фізичного та психологічного насильства, створенню дітям нормального середовища для їх розвитку і навчання, 12.04.2025 року вона разом із дітьми виїхала за межі території України в Італію, м. Ріміні та по приїзду повідомила відповідача про місце перебування дітей.
На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, укладений 30.08.2024 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі №7574 – розірвати; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 
На вказану позовну заяву надійшов відзив в якому представник відповідача позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Звертала увагу на недотримання позивачем вимог п. 4.2. оспорюваного договору, яким передбачено, що за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договору вирішуються в судовому порядку. Натомість, жодної письмової пропозиції відповідачу щодо розірвання договору або внесення змін до його умов позивачкою направлено не було та остання одразу звернулась з позовом до суду. 
Окрім того, вказувала на те, що саме позивач допустила порушення умов укладеного між сторонами нотаріально посвідченого договору щодо участі у виховані дітей, оскільки обмежує зустрічі, телефонні дзвінки та контакти батька з дітьми, залишала дітей на сторонню особу, регулярно застосовувала щодо дітей різні форми домашнього булінгу — психічного, фізичного, соціального та вербального характеру, діти нерегулярно відвідували навчальні заклади. Також, позивач без попереднього узгодження з відповідачем та без належного повідомлення самовільно вивезла обох дітей за межі України, порушивши умови оспорюваного правочину. 
Щодо факту притягнення відповідача до відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП зазначала, що оскільки такий факт не має системного характеру та не підтверджує наявності реальної шкоди для дітей, а тому не може свідчити про невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань у частині виховання та піклування про дітей. Крім того, відповідач визнав свою вину у вчиненні вказаного правопорушення для того щоб не травмувати дитину допитом в суді. 
Також, вважає, що погоджений між позивачем та її адвокатом розмір гонорару не відповідає критеріям, які визначені в ч.4 ст.137 ЦПК України.
В судове засідання сторони не з`явились в їх інтересах діяли представники, які надали суду пояснення аналогічні змісту заяв по суті справи. 
Представник позивача позов підтримав, зазначав, що діти в Італії відвідують навчальні заклади, позивач працевлаштована, забезпечена житлом і має можливість належно дбати про дітей та їх виховувати, а відповідач має схильність до застосування фізичної сили, адже неодноразово наносив побої дружині та був притягнутий до відповідальності за побиття дитини. 
Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову, надала суду пояснення аналогічні змісту відзиву та вказала на те, що позивач чинить відповідачу перешкоди в спілкуванні з дітьми, самовільно вивезла дітей за кордон. 
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. 
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Так, судом встановлено, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.12.2024 року, залишеним без змін в частині розірвання шлюбу постановою Чернівецького апеляційного суду від 04.03.2025 року (а/с 9, 11). 
Під час вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а/с 7,8).
Частиною четвертою ст. 157 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. 
З матеріалів справи вбачається, що 30.08.2024 року між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, відповідно до пункту 1.1. якого його предметом є визначення місця проживання та утримання спільних дітей сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а/с 15). 
Згідно п.1.4, п. 1.5 вказаного договору місцем проживання ОСОБА_7 визначено місце проживання матері, а місцем проживання ОСОБА_8 - місце проживання батька. у разі зміни місця проживання дітей, батьки зобов`язуються попереджувати один одного письмово із вказанням точного місця проживання дітей не пізніше одного місяця з моменту зміни місця проживання (п. 1.6 договору). 
Крім того, постановою Чернівецького апеляційного суду від 04.03.2025 року рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.12.2024 року в частині задоволення вимоги про залишення малолітнього сина ОСОБА_5 після розірвання шлюбу його батьків, на самостійному виховані та утриманні батька ОСОБА_4 , скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені цією вимоги відмовлено. Доповнено резолютивну частину рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 23.12.2024 року абзацом наступного змісту: залишити малолітнього сина ОСОБА_5 , після розірвання шлюбу його батьків, проживати з батьком ОСОБА_4 (а/с 11-14). 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Частиною першою ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Істотними умовами договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини є умови про участь у забезпеченні умов життя дитини тим з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним прав і обов`язків по вихованню дітей. До цього договору можуть бути застосовані загальні положення зобов`язального та договірного права, які містяться у ЦК України і не суперечать загальним засадам регулювання та суті сімейних відносин. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 361/8526/21. 
Так, підстави для зміни або розірвання договору визначені у статті 651 ЦК України, зокрема за загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша цієї статті). Про таку зміну або розірвання сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд, крім випадків, обумовлених договором або у законодавстві. Тоді як зміна чи розірвання договору у судовому порядку є, зокрема, юридичним наслідком істотного порушення зобов`язання іншою стороною (пункт 2 частини першої статті 611, абзац другий частини другої статті 651 ЦК України), тобто способом реагування та захисту права від такого порушення, яке вже відбулося. 
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина друга статті 651 ЦК України).
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Істотність порушення визначається за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Одним з критеріїв істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться й про випадки, коли одна із сторін не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначених приписів закону має співвідношення шкоди з тим, на що могла очікувати від виконання договору сторона (постанова Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 902/364/19).
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення, зокрема того, чи є істотною різниця між тим, на що мала право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що у дійсності вона змогла отримати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18).
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зі змісту оспорюваного правочину вбачається, що батько зобов`язується самостійно виховувати та утримувати ОСОБА_8 на достатньому рівні, піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у вихованні дітей, забезпечити дітям достатній рівень освіти незалежно від стосунків сторін, не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю. В дні та час, визначені в п. 2.1 договору одягати та збирати дитину для зустрічі з матір`ю, завчано повідомляти дитину про час та день зустрічі з матір`ю , а також повідомляти про причини, що унеможливлюють такі зустрічі. Аналогічні зобов`язання містяться у договорі і для матері щодо дитини ОСОБА_7 . 
Також, вказаним договором передбачені спільні зобов`язання батьків належним чином виконувати умови договору, своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання, контактних телефонів та будь-які інші обставини, що мають значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за договором. Батьки зобов`язуються не втручатись в особисте життя один одного та не підбурювати дітей проти батька чи матері. Батьки зобов`язуються у міру можливості додатково до перерахованого вище спільно організовувати дозвілля дітей. 
За наслідками розгляду спору встановлено, що сторони належним чином не виконували умов вище вказаного договору. 
Так, постановою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.02.2025 року на ОСОБА_4 було накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження за вчинення ним правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП по факту того, що він 21.01.2025 року приблизно о 15 год. 30 хв. у АДРЕСА_1 ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина та застосував до останнього фізичне покарання, чим міг завдати шкоду здоров`ю дитини. Вказана постанова набрала законної сили 11.03.2025 року. (а/с 22). 
Відповідно до ч. 6, 7 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Отже, доведеним є факт, що після укладення оспорюваного правочину відповідач вчинив дії, які могли завдати шкоду здоров`ю дитини ОСОБА_5 , хоча відповідно до п. 3.1.2 договору зобов`язувався на достатньому рівні, піклуватися про здоров`я дитини.
Також, в судовому засіданні було переглянуто відеозапис від 27.01.2025 року здійснений працівниками УПП в Чернівецькій області за участю позивачки та дітей з якого вбачається як малолітній ОСОБА_5 розповідає про те як батько багаторазово бив його ременем, демонструє наслідки ударів у виді великого синця на стегні та просить працівників поліції зафіксувати даний факт (а/с 25, 26). 
Крім того, судом встановлено, що позивач, без попереднього погодження з відповідачем, разом з дітьми виїхала за межі України, зокрема в Італію, де діти зараховані до державного навчального комплексу ім. ХХ вересня в м. Ріміні (а/с 27, 28).
Відповідач через свого представника долучив до матеріалів справи довідки з Чернівецького ліцею №6 та закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 54 «Зернятко» про те, що з 14 квітня по 24 квітня 2025 року діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не відвідували вказані навчальні заклади, а ОСОБА_6 також був відсутнім у садочку з певною періодичністю також у січні та лютому 2025 року (а/с 51, 52). 
Отже, на підставі вище викладеного, враховуючи умови договору та те, що сторони не виконують належним чином його умови, на час розгляду справи діти проживають з матір`ю і між сторонами існує конфлікт з приводу визначення місця проживання дітей, що свідчить про істотне порушення умов договору, а тому суд доходить обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог та наявність підстав для розірвання договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. 
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір та матеріали справи не містять доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору. 
У відповідності до вимог ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України,  за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.  Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
ЄСПЛ у рішенні від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим, а у рішенні від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» звернув увагу на те, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Дослідивши матеріали справи в сукупності із наданими представником позивача доказами, а саме: договором про надання професійної правничої допомоги від 10.04.2025 року, розрахунком витрат на правничу допомогу, які понесла ОСОБА_3 у зв`язку із розглядом цивільної справи за її позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, копією квитанції до прибуткового касового ордера №04/08, суд приходить до висновку, що позивач дійсно понесла витрати на правову допомогу в сумі 18000 грн., та не знаходить підстав для зменшення вказаної суми відповідно до клопотання представника відповідача, сформованого у тексті відзиву. 
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 157 СК України, ст.ст. 6, 11, 626, 627, 629, 638, 651 ЦК України ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, - 

ВИРІШИВ: 
Позов задовольнити. 
Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, укладений 30.08.2024 року між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Надією Василівною, зареєстрований в реєстрі за № 7574 - розірвати.
Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в сумі 1331,20 грн. (одна тис. триста тридцять одна грн. 20 коп.) та витрати на правову допомогу в розмірі 18000 грн. (вісімнадцять тис.)
Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду. 
Повний текст рішення виготовлений 11.05.2026 року. 

Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців       Федіна А. В.