П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 566/592/25
Провадження № 22-ц/4815/662/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Хлуд І.П.,
за участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Музики-Дубравського Василя Анатолійовича на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 25 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Підлозцівської сільської ради Дубенського району Рівненської області про визнання права власності на спадкове майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в:
В травні 2025 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Підлозцівської сільської ради Дубенського району Рівненської області, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку площею 0,16 га. з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що залишилась після смерті ОСОБА_4 .
В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що є дочкою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та спадкоємицею першої черги за законом. За життя її батьку належала земельна ділянка площею 0,16 га. з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, розташована в с. Велике Дубенського району Рівненської області. Вказана ділянка, як стверджує позивач, належала ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Підлозцівської сільської ради № 6/100 від 25 березня 1994 року. Оскільки правовстановлюючі документи на вищезгадану земельну ділянку відсутні, у зв`язку з чим позивач не взмозі здійснити нотаріальне оформлення спадщини, то просить визнати право власності на зазначене нерухоме майно у порядку спадкування в судовому порядку.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 25 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Музика-Дубравський Василь Анатолійович, вважає, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильного встановлення обставин справи.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд безпідставно не врахував положення земельного законодавства та Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до яких право приватної власності на земельні ділянки для ведення особистого підсобного господарства посвідчувалося, зокрема, записами у земельно-кадастрових документах. Зазначає, що факт передачі земельної ділянки у приватну власність спадкодавцю підтверджується рішенням виконкому Підлозцівської сільської ради №6/100 від 25 березня 1994 року та записами у земельно-кадастровій книзі. Також апелянт наголошує, що відповідач визнав позовні вимоги, а суд першої інстанції належним чином не оцінив подані позивачкою докази та уточнення позовних вимог. У зв`язку із цим апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Підлозцівська сільська рада Дубенського району Рівненської області подала заяву про розгляд справи без участі представника сільської ради. Вказала, що не заперечує у задоволенні заяви.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 . (а.с.5) Позивач ОСОБА_2 є дочкою померлого, на що вказує свідоцтво про народження ( а.с.11).
Відповідно до ст.1261 ЦК України, ОСОБА_2 належить до спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_4 .. Подавши 25 червня 2024 року Приватному нотаріусу Луцького міського нотаріального округу Вовчук Марині Володимирівні відповідну заяву, ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 (а.с. 81).
24 січня 2025 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Вовчук М.В. роз`яснено ОСОБА_2 про неможливість видати Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,16 га через відсутність правовстановлюючих документів (а.с. 56).
Згідно архівного витягу із протоколу №2 виконкому Підлозцівської сільської Ради народних депутатів від 25 березня 1994 року прийнято рішення, яким надано ОСОБА_4 земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,16 га. - рішення 6/100. (а.с.7) Також ця обставина підтверджується копією протоколу № 2 засідання виконавчого комітету Підлозцівської сільської ради від 25 березня 1994 року. Зі змісту протоколу видно, що на вирішення виконкому до порядку денного було включено питання розгляду заяв жителів сіл сільської Ради про надання їм земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства. (а.с.104). Копіями земельної кадастрової книги підтверджується, що за ОСОБА_4 облікувалась земельна ділянка, площею 0,16 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства на підставі рішення виконкому сільської ради від 25 березня 1994 року №46. ( а.с.112-114)

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини 1 статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. 

Позивач доводить, що спадкодавець набув право власності на земельну ділянку площею 0,16 га в с. Підлозці (після уточнення позовних вимог в с. Велике), Дубенського району, Рівненської області, посилаючись на Протокол №2 засідання виконачого комітету від 25 березня 1994 року та запис земельно-кадастрової книги.
Питання набуття та передачі у власність земельної ділянки громадянам станом на 25 березня 1994 року було врегульовано ЗК України (у редакції від 22 червня 2023 року, далі - ЗК України 1993 року), Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет № 15-92), Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10 (далі - Порядок від 15 лютого 1993 року № 10).

Так, згідно зі статтею 6 ЗК України 1993 року громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.
Відповідно до статті 17 ЗК України 1993 року передача у власність земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно зі статтею 56 ЗК України 1993 року, що була раніше надана громадянину, провадилася сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки. Зазначені земельні ділянки передавалися у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядали у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймали відповідні рішення.
Згідно зі статтею 22 ЗК України 1993 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Відповідно до статті 23 ЗК України 1993 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Водночас пунктами 1-3 Декрету № 15-92 передбачено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України.

Аналіз цих положень Декрету свідчить про те, що його дія поширюється на громадян, які вже мали у користуванні земельні ділянки, і умовою набуття за правилами Декрету № 15-92 права власності на земельні ділянки є те, що такі ділянки мали бути надані таким особам у користування раніше. Відповідно, передбачається, що межі такої земельної ділянки вже встановлено в натурі (на місцевості) та наявний певний документ про право на таку ділянку.
У протилежному випадку, тобто у разі, якщо земельна ділянка раніше не перебувала у користуванні особи, яка виявила бажання її приватизувати, підлягає застосуванню загальний порядок щодо набуття у власність земельної ділянки, визначений статтями 17, 22, 23 ЗК України 1993 року. Відповідно, за загальним правилом момент набуття права власності на земельну ділянку має пов`язуватися з встановленням меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержанням відповідного документа.
У пункті 3 Декрету № 15-92 зазначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчувалися відповідною Радою народних депутатів, про що робився запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Тобто наведеним правилом пункту 3 зазначеного Декрету встановлено спеціальне правило набуття права власності на земельні ділянки, передані, зокрема для ведення особистого підсобного господарства в порядку, передбаченому цим нормативно-правовим актом.
Крім того, пунктом 6 зазначеного Декрету № 15-92 зупинено дію згаданої вище статті 23 ЗК України 1993 року щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету.
Отже, враховуючи зміст та конструкцію пункту 3 зазначеного Декрету № 15-92, право на земельні ділянки, які передавалися у власність для ведення особистого підсобного господарства в порядку цього Декрету, виникало не з моменту отримання відповідного державного акта та після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а момент виникнення такого права пов`язувався з внесенням відповідного запису у земельно-кадастрові документи, посвідченого відповідною радою народних депутатів.

Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012 року у справі № 6-31цс12, у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 635/2215/16-ц (провадження № 61-5545св18), від 15 листопада 2018 року у справі № 156/370/16-ц (провадження № 61-17647св18), від 19 червня 2019 року у справі № 369/4352/16-ц (провадження № 61-22030св18), згідно з якими документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1992 року. Водночас дію статті 23 ЗК України 1992 року зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом № 15-92. Пунктом 3 Декрету № 15-92 встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Таким чином, пунктом 3 Декрету № 15-92 врегульовано порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та передбачено документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах (див. постанову Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі 574/888/17).
Водночас колегія суддів враховує, що у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 441/123/16 вказано, що відповідно до статті 17 ЗК України 1990 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та статті 3 Декрету, передбачено, що право власності на земельні ділянки виникало на підставі рішення органу місцевого самоврядування та матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).
Верховний Суд відхилив доводи касаційної скарги про те, що на спірні правовідносини не поширюється стаття 17 ЗК України 1990 року, оскільки спеціальне регулювання Декретом було встановлено в частині посвідчення права власності на земельну ділянку. Тому стаття 17 ЗК України 1990 року застосовується з урахуванням положень Декрету.
З огляду на наведене, Верховний Суд погодився з висновками попередніх судів про те, що для оформлення права власності на земельну ділянку, крім рішення відповідного органу місцевого самоврядування, законодавство вимагає наявність документів, що підтверджують розмір, форму і розташування земельної ділянки, які позивачем до суду не було надано.

Відповідно до пункту 7 постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 12 січня 1993 року (чинній на час передачі ОСОБА_4 земельної ділянки) "Про порядок ведення державного земельного кадастру" до земельно-кадастрової документації належали кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно - територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях, сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому.
У первинній позовній заяві позивач вказував на розташування земельної ділянки в с. Підлозці, а в уточненій в с. Велике.
Відомості про встановлення меж, розташування земельної ділянки, про визнання права власності на яку в порядку спадкування після смерті просить позивач, відсутні.
Крім того, за протоколом №2 засідання виконавчого комітету Підлозцівської сільської ради народних депутатів Млинівського району, Рівненської області від 25 березня 1994 року земельна ділянка передавалась ОСОБА_4 згідно рішення 6/100, а згідно копії земельно-кадастрової книги земельна ділянка передавалась на підставі рішення від 25.03.1994 №46.
Водночас в уточненій позовній заяві заявлено вимогу щодо земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на підставі рішення 6/100.
Таким чином, надані позивачем докази хоча й свідчать про надання спадкодавцю земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, однак не дають можливості встановити індивідуальні характеристики цієї земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав та підтвердити виникнення у спадкодавця права власності саме на конкретну земельну ділянку, право на яку просить визнати позивач у порядку спадкування.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Хоча мотиви, наведені судом першої інстанції, потребують часткового уточнення з огляду на правильне застосування положень земельного законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, це не впливає на правильність висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування у спадкодавця права власності саме на конкретно визначену земельну ділянку, щодо якої заявлено вимогу.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Музики-Дубравського Василя Анатолійовича залишити без задоволення
Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 25 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 15 травня 2026 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.