ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4826/26 Справа № 202/6004/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Гапонова А.В., Красвітної Т.П.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №202/6004/24 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 січня 2026 року,ухвалене у складі судді Слюсара Л.П., -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач АТ «Сенс Банк» в особі представника через систему «Електронний суд» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову, зазначає, що 02 листопада 2021 року між ПАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №501384261. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, що визначені Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов Договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від Банку інформації.
Вказує, що свої зобов`язання за договором щодо надання позичальнику кредиту виконав в повному обсязі. Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 18 вересня 2023 року має заборгованість в розмірі 387 423,55 грн., з яких: 244 300,51 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 143 123,04 грн. – заборгованість по відсотках.
Звертає увагу, що Банк направив позичальнику вимогу про усунення порушень та погашення заборгованості в розмірі простроченого боргу. Відповідь на зазначену вимогу не надходила, порушення умов угоди позичальником не усунені.
У зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №501384261 у розмірі 387 423,55 грн. та суму сплаченого судового збору.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 січня 2026 року позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501384261 від 02 листопада 2021 року, яка станом на 18 вересня 2023 року становить 387 423, 55 грн., з яких: 244 300,51 грн. – заборгованість по тілу кредиту, 143 123,04 грн. – заборгованість по відсотках. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» сплачений судовий збір у розмірі 4 649,08 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вважаєйого незаконним, оскільки рішення ґрунтується на неналежних доказах. 
В обґрунтування скарги зазначає, що вказаного кредитного договору № 501384261 від 02 листопада 2021 року не укладав, й як наслідок не отримував грошові кошти (кредитні) в сумі 250 000 гривень.
Звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зазначено, що позивач нібито довів обставину підписання відповідачем оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, які в сукупності становлять кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 250 000,00 гривень, з відсотками за користування в розмірі 36,00% річних на строк 60 місяців.
Наголошує, що не підписував вищевказані документи, оскільки в матеріалах даного провадження відсутні підписи відповідача ОСОБА_1 на документах.
Вказує, що представник позивача зауважив, що до матеріалів даного позову долучено довідку про ідентифікацію, якою нібито підтверджується підписання клієнтом вищевказаних договорів (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора), проте відповідач подав до суду першої інстанції відповідне клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, а саме перевірити чи підписував сам відповідач вищевказані документи. Суд звернув увагу на те, що всі документи (оферта на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, які в сукупності становлять кредитний договір) не містять жодного підпису відповідача.  
Отже те, що договір укладався відповідачем доказами з боку позивача - не підтверджено.
Звертає увагу, що суд першої інстанції стягнув із відповідача всі штрафні санкції (відсотки та комісії в сумі 143 123,04 гривень) за нібито неналежне виконання умов договору з боку відповідача, які сам же відповідач не підписував. 
Вважає, що у задоволенні позовних вимог слід було відмовити у зв`язку з недоведенням факту укладання відповідних договорів між сторонами, а також відсутністю належних доказів приналежності відповідачу відповідної банківської картки, на яку нібито було здійснено переказ.
Підкреслює, що відповідно до принципу змагальності сторін, саме позивач зобов`язаний надати достатні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог, оскільки суд не виконує функції доказування замість сторін. 
У зв`язку з чим просить рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 19 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким узадоволенні позовних вимог позивачу відмовити в повному обсязі. 

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Представник відповідача ОСОБА_1 — ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи зазначивши, що буде перебувати у медичному закладі, однак, не надав доказів поважності неявки в судове засідання.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. 
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом установлено, що 02 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк» була підписана оферта на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, які в сукупності становлять кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 250 000,00 гривень, з відсотками за користування в розмірі 36,00% річних на строк 60 місяців. Дата повернення кредиту 02 листопада 2026 року.
Підписанням електронним підписом Оферти Сивоконь М.В. свідчить про отримання всієї інформації про умови кредитування.
Спосіб видачі – переказ коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».
Паспорт споживчого кредиту містить погоджені сторонами основні умови кредитування з урахуванням побажання споживача, а саме: розмір тіла кредиту, строк кредитування, мету отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту, максимальну суму кредиту, а також розмір відсоткової ставки, розмір комісійної винагороди та наслідки прострочення виконання зобов`язання.
Відповідно до Додатку №1 до Угоди про надання кредиту №501384261 від 02 листопада 2021 року встановлено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг.
Згідно з Витягом з Державного реєстру банків, сформованого 02 грудня 2022 року, та Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (скорочене найменування - АТ «Альфа банк») на Акціонерне товариство «Сенс банк» (скорочене найменування - АТ «Сенс Банк»), внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.
Позивач надав відповідачу кредитні кошти на поточний рахунок у розмірі 250 000,00 грн., що підтверджується випискою по особовим рахункам ОСОБА_1 за період з 02 листопада 2021 року по 18 вересня 2023 року та меморіальним ордером №672992491 від 02 листопада 2021 року.
Судом встановлено, що відповідач одержав та використав за цільовим призначенням кредитні кошти, про що свідчить розрахунок заборгованості та виписка по особовим рахункам та здійснив три платежі щодо погашення заборгованості, останній платіж здійснено 24 січня 2022 року. 
ОСОБА_1 належним чином взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, не здійснював щомісячно погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим за останнім утворилась заборгованість, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 18 вересня 2023 року становить 387 423,55 грн., з яких 244 300,51 грн. – заборгованість по тілу кредиту, 143 123,04 грн. – заборгованість по відсотках.
25 січня 2024 року АТ «Сенс Банк» звернувся з досудовою вимогою до ОСОБА_1 щодо виконання договірних зобов`язань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, про що свідчить наявність заборгованості, доказів на спростування доводів позивача та суми заборгованості відповідач суду не надав, позивач скористався правом дострокового повернення позики та сплати процентів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частина перша статті 633 ЦК України проголошує, що публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 указаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
За змістом п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»).
Щодо доводів апелянта про неукладеність кредитного договору, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст.1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, встановлено, що відповідач одержав та використав за цільовим призначенням кредитні кошти, про що свідчить розрахунок заборгованості та виписка по особовим рахункам та здійснював платежі щодо погашення заборгованості, останній платіж здійснено 24 січня 2022 року.

Отже матеріалами справи підтверджується, що 02 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа Банк» була підписана оферта на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501384261, які в сукупності становлять кредитний договір, який за своєю правовою природою є договором споживчого кредитування. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачем оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та прийняття цієї пропозиції банком (акцепту), що свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору. При цьому договір містить усі істотні умови кредитування, зокрема предмет договору, розмір кредитного ліміту, процентну ставку за користування кредитом, строк кредитування, а також порядок і строки виконання зобов`язань, що підтверджує належне виникнення між сторонами відповідних зобов`язальних правовідносин.

Приймаючи до уваги, що банк повністю виконав умови договору, а відповідач, в свою чергу, порушив графік платежів, що призвело до утворення заборгованості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь банку заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про неукладеність кредитного договору є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. До того ж отримання відповідачем кредитних коштів і користування ними свідчить про прийняття умов кредитування та виникнення між сторонами договірних зобов`язань.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що з наданих позивачем до позову документів, в тому числі, розрахунку заборгованості, не виявляється можливим встановити та підтвердити, зокрема, правильність розрахунку заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач, стверджуючи, що позивач не довів правильності свого розрахунку, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, не надав власного контррозрахунку чи фіскальних документів на підтвердження повної або часткової сплати заборгованості за кредитом у розмірах, що є відмінними від наданого банком розрахунку.
Колегія суддів зауважує, що пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (правова позиція Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21)).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому колегія суддів відхиляє посилання відповідача про ненадання АТ «Сенс-Банк» належних доказів на підтвердження розміру заборгованості через ненадання первинних бухгалтерських документів, оскільки крім розрахунку заборгованості, АТ «Сенс-Банк» надало також виписку по рахунку ОСОБА_1 , яка є первинним бухгалтерським документом та відображає повну інформацію щодо здійснених відповідачем витрат та всіх нарахувань.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів розміру заборгованості. Із наданих банком розрахунку заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається інформація про всі операції за рахунком, у тому числі про використання кредитних коштів, нарахування платежів та здійснені відповідачем проплати, які були враховані банком при визначенні суми боргу. При цьому відповідач, посилаючись на здійснення погашення заборгованості, не надав суду власного контррозрахунку чи інших доказів, які б спростовували наведений позивачем розрахунок.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов загалом правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, з чим і погоджується колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 січня 2026 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 19 січня 2026 року —залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: