ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

08 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/626/26	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:

31.03.2026 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Пенсійного фонду України (далі - відповідач), у якій позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України з ненадання відповіді на запит від 18.03.2026;
зобов`язати Пенсійний фонд України надати відповідь на запит від 18.03.2026;
стягнути з Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 грн, спричинену ненаданням належної відповіді на запит.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачем до Пенсійного фонду України був направлений запит від 18.03.2026 про надання публічної інформації, у якому просив надати відповіді на такі питання: 1) Які відомості щодо призначення, індексації, та виплати пенсій містились в «Автоматизованій системі обробки документації отримувачів пенсій та допомог на базі комп`ютерних технологій (АСОПД/КОМТЕХ)», і який уповноважений орган державної влади (державне підприємство) мав у своєму розпорядженні ці відомості станом на 01.07.2014 р.?; 2) Які відомості станом на 01.07.2014 були наявні в АСОПД/КОМТЕХ щодо осіб, які отримували пенсії у м. Луганську, і хто є розпорядником (зберігачем) цих відомостей станом на поточну дату?; 3) Яким чином обласними управліннями ПФУ, або іншими зацікавленими особами можуть бути отримані відомості, наявні в АСОПД/КОМТЕХ щодо призначення, індексації, та виплати пенсій особам, які станом на 01.07.2014 отримували пенсію у м. Луганську, і які після тимчасової окупації м. Луганська у 2014 році не переводили пенсійні виплати на підконтрольну державній владі України територію? 
Станом на дату звернення з позовом жодна відповідь позивачем не отримана. Таким чином, відповідачем протиправно не надана відповідь на поставлені у запиті питання.
Вважає, що неправомірною бездіяльністю відповідача з ненадання важливої для нього інформації позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у наступному.
Позивач є спадкоємцем за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 , зокрема спадщиною є залишок недоотриманої за життя спадкодавця пенсії. За змістом листування з органами ПФУ, ОСОБА_2 взагалі не рахується на обліку як пенсіонер, тому позивач вимушений самостійно встановлювати джерела інформації, з яких може отримати докази отримання ОСОБА_2 за життя пенсії. З цих причин така інформація для позивача є вкрай важливою, бо за її відсутності ризикує бути позбавленим спадщини, яка може сягати орієнтовно 2,5 - 3 млн грн (батько отримував пенсію як науковий працівник, а залишок недоотриманої пенсії повинен бути нарахований за період, починаючи з серпня 2014 року).
За таких обставин позивач зазнає душевні страждання, постійний стрес та відчуття невизначеності у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього, позбавленням відчуття життєвої захищеності та пригнічення, спричиненого можливістю настання негативних наслідків для позивача у разі відсутності важливої для нього інформації, необхідністю звертатись до суду з приводу захисту своїх прав, а також у зв`язку з відчуттям невпевненості та приниженості, завданої неправомірною поведінкою відповідача.
На думку позивача, достатньою компенсацією моральних страждань повинна бути грошова сума у розмірі 5000 грн, яку позивач визначив, виходячи із особистого сприйняття своєї життєвої ситуації, і наявних у нього можливостей відновлення свого порушеного душевного стану.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду.
Ухвалою суду від 02.04.2026 відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано у відповідачів докази, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у сумі 1064,96 грн за подання позовної заяви до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою суду від 08.05.2026 відмовлено у задоволенні клопотання Пенсійного фонду України про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання Пенсійного фонду України надати відповідь на запит від 18.03.2026.
17.04.2026 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено таке.
Закон України від 13.01.2011 № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі Закон № 2939-VІ) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VІ визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. 
Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. 
Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначив, що аналіз цього визначення та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у ст.13 Закону № 2939-VI, свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: - уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); - інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим (пункт 2 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); - інформація, пов`язана з виконанням особами делегованих повноважень суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг (пункт 3 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); - інформація щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, якщо йдеться про суб`єктів господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями (пункт 4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI); - інформація про стан довкілля; якість харчових продуктів і предметів побуту; аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; - інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація) (частина друга статті 13 Закону № 2939-VI).
Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.
Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку, якщо не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. Таким чином, публічна інформація є заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Іншими словами, розпорядники інформації отримали або створили її під час виконання своїх обов`язків чи просто володіють нею, також вона повинна бути відображена та задокументована.
Норми Закону України "Про доступ до публічної інформації" регулюють відносини щодо допуску до інформації, яка вже існує, і не вимагають у відповідь на запит створювати певну інформацію.
До Пенсійного фонду України надійшов запит Позивача від 22.01.2026 (вх. від 23.01.2026 № 141/11) в якому він просив надати інформацію про: «1.Коли, і на підставі яких нормативних актів було впроваджено ведення ЕПС, і які відомості, зокрема щодо призначення, індексації, та виплати пенсій міститься в ЕПС; 2.Який орган (органи) ПФУ мають у своєму розпорядженні ЕПС отримувачів пенсій, і як здійснюється обмін інформацією з ЕПС між центральним апаратом ПФУ та його територіальними органами, зокрема при переведенні пенсійних виплат за новим місцем проживання; 3.Які відомості (зокрема, у форматі ЕПС) станом на 01.07.2014 були у розпорядженні центрального апарату ПФУ щодо отримувачів пенсій, яким пенсія була призначена у січні 1996 р., а також щодо отримувачів пенсій, яким пенсія була призначена органами влади УРСР у жовтні 1991 р., і які у наступному отримали статус громадян України за ознакою місця постійного проживання станом на 4 серпня 1991 року; 4.Які відомості (зокрема, у форматі ЕПС) наявні у розпорядженні ПФУ щодо призначення, індексації, та виплати пенсій особам, які станом на 01.07.2014 р. отримували пенсію у м. Луганську, зокрема щодо осіб, яким пенсія була призначена у січні 1996 р. та у жовтні 1991 р., і які після тимчасової окупації м. Луганська у 2014 р. не переводили пенсійні виплати на підконтрольну державній владі України територію».
Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні управління (п. 7 Положення № 280). Пенсійний фонд України, відповідно до покладених на нього завдань, лише організовує, координує та контролює роботу територіальних органів, зокрема, щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій (пп. 6 п. 4 Положення № 280).
Згідно з п. 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26485 (далі - Положення № 28-2), головне управління Фонду, до якого приєднані управління Фонду, також забезпечує виконання завдань, передбачених п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486.
Відповідно до п. 12 Положення № 28-2 головне управління Фонду є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс та кошторис видатків, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.
Органом, уповноваженим здійснювати призначення, перерахунок та виплату пенсії, є відповідне територіальне управління Пенсійного фонду України.
Запитувана Позивачем інформація, в частині надання даних «щодо отримувачів пенсій, яким пенсія була призначена у січні 1996 р., щодо отримувачів пенсій, яким пенсія була призначена органами влади УРСР у жовтні 1991 р., та щодо призначення, індексації, та виплати пенсій особам, які станом на 01.07.2014 р. отримували пенсію у м. Луганську» (пункти 3, 4 запиту) у Фонді відсутня, не створювалася в процесі виконання Пенсійним фондом України своїх обов`язків, про що повідомлено Позивача у відповідь на його запит від 22.01.2026 (копія листа Пенсійного фонду України від 27.01.2026 № 2800-030102-8/6807 додається).
Оскільки у Пенсійного фонду України відсутня інформація, запитувана позивачем у пунктах 3, 4 запитувід 22.01.2026, то вимога Позивача про надання інформації, яка не знаходиться у володінні Пенсійного фонду України є необґрунтованою та не узгоджується з вимогами Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Лист Пенсійного фонду України від 27.01.2026 № 2800-030102-8/6807 направлено на електронну пошту Позивача «ІНФОРМАЦІЯ_3», що була вказана ним в запиті від 22.01.2026.
Відповідь за результатами розгляду запиту від 18.03.2026 надано ОСОБА_1 листом Пенсійного фонду України від 10.04.2026 № 2800-06- 8/25729.
Лист Пенсійного фонду України від 10.04.2026 направлено на електронну пошту Позивача «ІНФОРМАЦІЯ_3», що була вказана ним в запиті від 18.03.2026.
Також з тотожних питань ОСОБА_1 звертався до Пенсійного фонду України: -запитом про доступ до публічної інформації від 29.12.2025 (вх. реєстр. Від 30.12.2025 № 1990/11), відповідь надана листом Пенсійного фонду України від 05.01.2026 № 2800-030202-9/752; -запитом про доступ до публічної інформації від 22.01.2026 (вх. реєстр. від 23.01.2026 № 141/11), відповідь надана листом Пенсійного фонду України від 27.01.2026 № 2800-030102-8/6807; -зверненням від 28.01.2026 (вх. реєстр. від 16.02.2026 № 23170/О-2800-26), відповідь надана листом Пенсійного фонду України від 27.02.2026 № 21532-23170/ О-03/8-2800/26.
Щодо пункту 1 запиту від 18.03.2026 Позивачу повідомлено, що розпорядником інформації, що містилась в пенсійній справі та базі даних автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ) станом на 01.07.2014, є / був відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) або за фактичним місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.
Щодо пункту 2 запиту від 18.03.2026 Позивачу повідомлено, що станом на 01.07.2014 програмним забезпеченням автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ) забезпечувалась відповідна уніфікація та автоматизація процесів для призначення, перерахунку, нарахування та виплати пенсій відповідно до заяви про призначення пенсії та відповідних документів, що зберігались в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. Паперові пенсійні справи осіб, які перебували на обліку в управліннях Пенсійного фонду України в Ленінському, Артемівському, Кам`янобрідському та Жовтневому районах міста Луганська та яким пенсії були призначені до 01.07.2014 за територіальним принципом, залишились на тимчасово окупованій території у місті Луганську.
Щодо пункту 3 запиту від 18.03.2026 Позивачу повідомлено, що механізм виплати пенсій щомісячного довічного грошового утримання), особам які, зокрема проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством розвитку громад та територій України, для яких не визначена дата завершення тимчасової окупації або які виїхали з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України та проживають на підконтрольній Україні території визначено Порядком виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та здійснення страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, особам, які тимчасово проживають за межами України, або проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, або виїхали з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України та проживають на підконтрольній Україні території, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 299 «Про деякі особливості виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».
Таким чином, вимога позивача надати відповідь на запит від 18.03.2026 - виконана.
Відповідь Пенсійного фонду України від 10.04.2026 № 2800-06-8/25729 не тягне виникнення, зміну або припинення прав, обов`язків у Позивача, а відтак не є ані нормативним актом, ані індивідуальним.
Щодо відшкодування моральної шкоди - відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, необхідна наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення. (постанова Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 804/2252/14).
У розвиток цих положень, у постанові від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Верховний Суд вказав, що моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 25.04.2019 у справі № 818/1429/17, від 27.06.2019 у справі № 825/1030/17, від 28.02.2020 у справі № 804/2593/17, від 18.02.2021 у справі № 420/7423/19 та від 25.03.2021 у справі № 520/4577/19, вказував на те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.
В постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17 Верховний Суд вказав, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у питаннях відшкодування моральної шкоди також наведена у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 280/5216/19, від 07.03.2023 у справі № 280/1530/20, та від 02.04.2024 у справі № 520/7071/21.
Верховний Суд у постанові від 02.04.2024 у справі № 520/7071/21, встановив, що позивач не надав доказів того, що негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, тому підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні.
Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, Позивач зазначає, що неправомірною бездіяльністю Відповідача з ненадання важливої для нього інформації йому завдано моральну шкоду, яка полягала в тому, що він як спадкоємець за законом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 (зокрема спадщиною, на його думку, є залишок недоотриманої за життя спадкодавця пенсії за період з серпня 2014 року)), вимушений самостійно встановлювати джерела інформації щодо отримання пенсії померлим.
Водночас, жодних доказів у підтвердження своїх обґрунтувань щодо завдання йому моральної шкоди Позивач не надав, не вказав який причинно-наслідковий зв`язок між діями Фонду та заподіяною шкодою, які фізичні та психологічні наслідки наступили, чи завдано шкоди здоров`ю позивача тощо.
Крім того, з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 26.12.2025 № 1200-0402-8/39819 (копія додається) вбачається, що за життя померлий, ОСОБА_2 , з 01.08.2014 не виявив бажання поновити виплату пенсії на підконтрольній Україні території, з заявою про поновлення виплати пенсії згідно Порядку №22-1 не звертався, повідомлення про неодержання пенсій від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації не надавав, тому пенсійні виплати з 01.08.2014 не нараховувалися та виплата пенсії не здійснювалася. Таким чином сума недоотриманої пенсії відсутня.
Пенсійний фонд не вчиняв протиправних дій стосовно Позивача, доводи завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
На підставі викладеного відповідач просив закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання Пенсійного фонду України надати відповідь на запит від 18.03.2026, з підстав, визначених п. 8 ч.1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто в зв`язку фактичним виконанням, а відтак відсутністю спору між сторонами, та відмовити у задоволенні позовних вимог. 
20.04.2026 позивачем надано відповідь на відзив, в якій зазначено таке.
Як стверджує відповідач, відповідь за результатами розгляду запиту від 18.03.2026 надано ОСОБА_1 листом Пенсійного фонду України від 10.04.2026 № 2800-06- 8/25729, тому провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання надати відповідь на запит підлягає закриттю з підстав, визначених п. 8 ч.1 ст. 238 КАСУ, тобто в зв`язку фактичним виконанням, а відтак відсутністю спору між сторонами, а у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю.
Водночас, згідно правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 19.03.2019 р. у справі № 800/369/17 (ЄДРСР № 81287553), в силу приписів пункту 5 частини другої статті 23 Закону № 2939-VI позивач як запитувач інформації, попри фактичне надання відповіді на запит відповідачем, має право на оскарження несвоєчасного надання інформації.
Що стосується доведеності завдання моральної шкоди і суми компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача, то відповідні докази і обгрунтування мною були надані при поданні позову. Окремо слід зазначити, що відповідач продовжує (за змістом відзиву) наполягати на тому, що за життя померлий, ОСОБА_2 , з 01.08.2014 не виявив бажання поновити виплату пенсії на підконтрольній Україні території, з заявою про поновлення виплати пенсії згідно Порядку №22-1 не звертався, повідомлення про неодержання пенсій від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації не надавав, тому пенсійні виплати з 01.08.2014 не нараховувалися та виплата пенсії не здійснювалася. Таким чином сума недоотриманої пенсії відсутня.
Така позиція відповідача суперечить закону і усталеній практиці ВСУ/ВС з даних правовідносин, оскільки право на отримання пенсії не пов`язане з будь-якими додатковими зверненнями пенсіонера до ПФУ, проживанням на окупованій території, або іншими обставинами, які виникли не внаслідок винних дій пенсіонера. Така поведінка відповідача свідчить про нехтування конституційними правами особи на мирне володіння майном, що (зокрема) є додатковим доказом спричинення мені моральної шкоди.
На підставі зазначеного та керуючись ч.1 ст.47 КАСУ позивач вважає за необхідне змінити предмет позову, виклавши позовні вимоги таким чином:
- визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо недотримання встановленого законом п`ятиденного строку надання мені відповіді на мій запит від 18.03.2026 р.; 
- стягнути з Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5000 грн., спричинену недотриманням встановленого законом п`ятиденного строку відповіді на запит.
Щодо викладеної позивачем у відповіді на відзив заяви про зміну предмету позову суд вважає за необхідне зазначити таке.
Статтями 44, 47 КАС України визначені права та обов`язки учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини другої статті 159 КАС України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Згідно із частиною першою статті 163 КАС України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.
Таким чином, право позивача на зміну предмету позову може бути реалізовано виключно шляхом подання письмової заяви, а не викладенням у відповіді на відзив, яка є заявою по суті справи і може містити виключно пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.
Письмову заяву про зміну предмету позову позивачем не подано, тому позовні вимоги розгядаються судом відповідно до позовної заяви.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов такого.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з паспорта громадянина України НОМЕР_2 , довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, відповіддю № 2552747 від 02.04.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру.
18.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України з запитом про надання публічної інформації, в якому у зв`язку з відсутністю у вільному доступі відповідних відомостей щодо наявності та порядку зберігання Пенсійним фондом України, та/або іншими компетентними органами (державними підприємствами) відомостей щодо призначення та виплати пенсій особам, що залишились на тимчасово окупованих територіях Луганської області, просив надати вичерпну інформацію з таких питань: 
1.Які відомості щодо призначення, індексації, та виплати пенсій містились в «Автоматизованій системі обробки документації отримувачів пенсій та допомог на базі комп`ютерних технологій (АСОПД/КОМТЕХ)», і який уповноважений орган державної влади (державне підприємство) мав у своєму розпорядженні ці відомості станом на 01.07.2014 р.?
2.Які відомості станом на 01.07.2014 р. були наявні в АСОПД/КОМТЕХ щодо осіб, які отримували пенсії у м. Луганську, і хто є розпорядником (зберігачем) цих відомостей станом на поточну дату?
3.Яким чином обласними управліннями ПФУ, або іншими зацікавленими особами можуть бути отримані відомості, наявні в АСОПД/КОМТЕХ щодо призначення, індексації, та виплати пенсій особам, які станом на 01.07.2014 р. отримували пенсію у м. Луганську, і які після тимчасової окупації м. Луганська у 2014 р. не переводили пенсійні виплати на підконтрольну державній владі України територію? 
Запит направлено на офіційну електронну адресу Пенсійного фонду України 18.03.2026, що підтверджується наданим позивачем скріншотом.
Листом від 10.04.2026 2800-06-8/25729 Пенсійний Фонд України надав відповідь на запити на отримання публічної інформації від 18.03.2026, які надійшли на електронну адресу: info@pfu.gov.ua та листом Міністерства соціальної політики, сім`ї та єдності України від 24.03.2026 № 1201-11741/05-26- ЗПІ (вх. № 560/11 від 18.03.2026 та № 612/11 від 24.03.2026 відповідно), зазначивши таке: 
«..Відповідно до статті 1 Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом № 2939. 
Визначальним для публічної інформації є те, що вона є заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. 
Таким чином, ознакою публічної інформації в розумінні Закону № 2939 є її попередня фіксація. Тобто Закон № 2939 регулює відносини щодо доступу до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію. 
Враховуючи вищезазначені положення Закону № 2939, надаємо в порядку порушених питань інформацію, яка відповідає вимогам відображеності та задокументованості і знаходиться у володінні Пенсійного фонду України. 
1. Передача функцій з призначення і виплати пенсій органам Пенсійного фонду України відповідно до Законів України від 21.09.2000 № 1980-ІІІ "Про внесення змін до Закону України "Про проведення у Львівській області експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України", від 17.01.2002 № 2981-III "Про внесення змін до деяких законів України", постанов Кабінету Міністрів України від 13.12.2000 № 1828 "Про забезпечення проведення експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду у Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві" та від 11.04.2002 № 497 "Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду" проводилася у комплексі з впровадженням в роботу органів Пенсійного фонду України єдиних уніфікованих програм автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ), розроблення, доопрацювання відповідно до змін у законодавстві та супроводження якого покладено на інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики (далі - ІОЦ).
Майнове авторське право ІОЦ на програмне забезпечення автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ) та електронну базу даних отримувачів пенсій зареєстровано Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України з видачею відповідних свідоцтв № 19036 та № 19037 від 29.12.2006.
Функціонування програмного забезпечення автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ) та ведення електронних баз даних отримувачів пенсій здійснювалось децентралізовано на рівні територіальних органів Пенсійного фонду України.
Відповідно до статей 10, 52-62 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статей 44, 45, 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійне забезпечення здійснюється органами Пенсійного фонду України.
Зазначені повноваження територіальних органів Пенсійного фонду України передбачені пунктом 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28- 2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 21.12.2022 № 28- 2), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 40/26485, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 02.03.2023 № 10-1), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за № 135/13402, Порядком виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1279, Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2016 № 662), іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до пункту 44 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній станом на 01.07.2014) заява про призначення пенсії з усіма поданими документами та рішенням про призначення пенсії зберігаються в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера. 
Пенсійні справи зберігаються в органах, що призначають пенсії, за місцем проживання (реєстрації) або за фактичним місцем проживання (реєстрації) пенсіонерів. 
Програмне забезпечення автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ), яке використовувалось територіальними органами Пенсійного фонду України станом на 01.07.2014, забезпечувало відповідну уніфікацію та автоматизацію процесів для призначення, перерахунку, нарахування та виплати пенсій за нормами 23 Законів України та понад 450 підзаконних нормативно-правових актів (за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" - пенсій військовослужбовцям строкової служби).
Програмне забезпечення та бази даних автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ) містили інформацію про призначення пенсії, її обчислення (страховий стаж та заробітна плата, що враховувались в обчисленні розміру пенсії) та складові (надбавки, підвищення та доплати), проведені перерахунки, нарахування та виплату пенсії, персональні та адресні дані одержувача пенсії, інші відомості, визначені законодавством у сфері пенсійного забезпечення.
Впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій розпочато у строки, визначені постановою правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015 № 25-1 "Деякі питання впровадження електронних пенсійних справ на базі централізованих інформаційних технологій", зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28.12.2015 за № 1645/28090. 
Таким чином, розпорядником інформації, що містилась в пенсійній справі та базі даних автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ) станом на 01.07.2014, є / був відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України за місцем проживання (реєстрації) або за фактичним місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.
2. Станом на 01.07.2014 програмним забезпеченням автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ) забезпечувалась відповідна уніфікація та автоматизація процесів для призначення, перерахунку, нарахування та виплати пенсій відповідно до заяви про призначення пенсії та відповідних документів, що зберігались в окремій пенсійній справі на кожного пенсіонера.
Паперові пенсійні справи осіб, які перебували на обліку в управліннях Пенсійного фонду України в Ленінському, Артемівському, Кам`янобрідському та Жовтневому районах міста Луганська та яким пенсії були призначені до 01.07.2014 за територіальним принципом, залишились на тимчасово окупованій території у місті Луганську. 
З метою забезпечення виконання, зокрема постанов Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (в періоді її дії), від 11.02.2025 № 299 "Про деякі особливості виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Постанова № 299) окремі питання обліку особових рахунків одержувачів пенсій, що здійснювались станом на 01.07.2014 управліннями Пенсійного фонду України в Ленінському, Артемівському, Кам`янобрідському та Жовтневому районах міста Луганська засобами програмного забезпечення автоматизованої системи обробки документів з призначення і виплати пенсій (АСОПД/КОМТЕХ), були делеговані Головному управлінню Пенсійного фонду України в Житомирській області.
3. Пунктом 4.12 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративнотериторіальної одиниці територіальний орган Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви про переведення виплати пенсії за новим місцем проживання надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем фактичного проживання пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається (електронна пенсійна справа передається) органу, що призначає пенсію, за новим місцем фактичного проживання.
На сьогодні механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), особам які, зокрема проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Міністерством розвитку громад та територій України, для яких не визначена дата завершення тимчасової окупації або які виїхали з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України та проживають на підконтрольній Україні території визначено Порядком виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) та здійснення страхових виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, особам, які тимчасово проживають за межами України, або проживають на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, або виїхали з тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України та проживають на підконтрольній Україні території, затвердженим Постановою № 299.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 2939 рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду..».
Суд зауважує, що предметом доказування у цій справі є ненадання відповіді на запит про доступ до публічної інформації від 18.03.2026.
Відповідно до частини четвертої статті 73 КАС України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
З огляду на наведене, суд не надає оцінки доводам відповідача, викладеним у відзиві, щодо надання відповідей на інші запити позивача про доступ до публічної інформації.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.
Положеннями статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280), Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні управління (п. 7 Положення № 280). Пенсійний фонд України, відповідно до покладених на нього завдань, лише організовує, координує та контролює роботу територіальних органів, зокрема, щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій (пп. 6 п. 4 Положення № 280).
Закон України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Статтею 12 Закону № 2939 визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
У пункті 6 частини першої статті 14 Закону № 2939 визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
За змістом частини першої статті 5 цього Закону доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 20 Закону № 2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Положеннями статті 23 Закону № 2939 передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.
Отже, право особи на доступ до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а й право на своєчасність її отримання.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A, № 93).
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
В силу приписів пункту 5 частини другої статті 23 Закону № 2939 позивач як запитувач інформації, попри фактичне надання відповіді на запит відповідачем, має право на оскарження несвоєчасного надання інформації.
Аналогічний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.03.2019 у справі № 800/369/17.
В межах спірних правовідносин відповідь на запит позивача від 18.03.206 відповідачем надано 10.04.2026, тобто після звернення до суду (31.03.2026) та після відкриття провадження у цій справі (02.04.2026).
Відповідб на запит надано з порушенням строку, визначеного статтею 20 Закону № 2939, доказів продовження строку на розгляд запиту та доказів повідомлення запитувача про таке продовження відповідачем суду не надано.
У постанові від 19.03.2019 у справі № 800/369/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила: «оскільки ВККС самостійно виправила оскаржуване порушення шляхом надання позивачу запитуваної інформації, проте, не надавши відповідь на запит у встановлений Законом № 2939-VI п`ятиденний строк, допустила протиправну бездіяльність, то захистити порушене право ОСОБА_4 на своєчасне отримання інформації можливо лише шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача».
З огляду на наведене, правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 800/369/17, є релевантним до спірних правовідносин, оскільки відповідач порушив право позивача на надання запитуваної інформації у строк, визначений статтею 20 Закону № 2939.
Спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах цієї адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до задоволення з коригуванням обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом:
визнання протиправною бездіяльності Пенсійного фонду України щодо недотримання встановленого статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» строку надання відповіді на запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 18.03.2026.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн суд зазначає таке.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23,1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.
Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява №14183/02, пункт 71).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
Водночас необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3,19 Конституції України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина другастатті 1167 ЦК України).
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.
Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19, пункт 26).
Таким чином, зважаючи на те, що під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем у визначений статтею 20 Закону № 2939 п`ятиденний строк не надано відповіді на запит позивача, порушення виправлено лише після звернення позивача до суду з цим позовом, надання такої інформації необхідно позивачеві для вирішення питань щодо належної йому спадщини, суд вважає, що така бездіяльність свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди у вигляді розчарувань та незручностей, виникнення відчуття несправедливості, невизначеності, тощо. 
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.
Разом з тим, позивачем не обгрунтовано належним чином розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн, не наведено відповідних розрахунків, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково, у розмірі 1000,00 грн.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах цієї адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до задоволення.
Щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою суду від 02.04.2026 відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у сумі 1064,96 грн за подання позовної заяви до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).
Згідно із частиною восьмою статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України. 
Керуючись статтями 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 263 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Пенсійного фонду України (01014, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 9, код ЄДРПОУ 00035323) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо недотримання встановленого статтею 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» строку надання відповіді на запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 18.03.2026.
Стягнути з Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча гривень 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя 	А.Г. Секірська