ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року
м. Київ

справа № 761/17820/23
провадження № 61-9348св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Жаботинський Іван Володимирович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником  ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду від 24 березня 2025 року у складі судді Волошина В. О. та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І. В., заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») про зобов`язання вчинити дії.
Подану скаргу заявниця мотивує тим, що:
рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2011 року, у цивільній справі № 2-10144/10 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Експобанк» (далі - ПАТ «КБ «Експобанк») до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Експобанк», третя особа: Національний банк України (далі - НБУ), про визнання кредитного договору недійсним, первісний позов задоволено, а саме стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитом в розмірі 23 959,85 дол. США, що за курсом НБУ на час ухвалення рішення становить 190 241,21 грн; заборгованість по процентам 39,93 дол. США, що за курсом НБУ на час ухвалення рішення становить 317,04 грн; заборгованість по нарахованій комісії 382,44 грн; сума простроченої заборгованості по кредиту 3 275,06 дол. США, що за курсом НБУ на час ухвалення рішення становить 26 003,98 грн; сума простроченої заборгованості по нарахованим процентам 3 153,95 дол. США, що за курсом НБУ на час ухвалення рішення становить 25 042,36 грн; сума простроченої заборгованості по нарахованій комісії 4 357,66 грн; сума заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту, процентів та комісії 22 641,27 грн та 1 820 грн судових витрат. Разом з тим, відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Експобанк», третя особа: НБУ, про визнання кредитного договору недійсним;
01 березня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва видано стягувачу виконавчі листи;
водночас, згідно з пунктом 2.2 кредитного договору забезпеченням зобов`язань позичальника за цим договором є застава автомобіля марки «CherryTigo» д. н. з. НОМЕР_1 ;
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер;
після смерті заявниця передала заставний автомобіль стягувачу на виконання судового рішення від 29 листопада 2010 року згідно акту прийому-передачі автомобіля від 31 липня 2012 року;
передавши заставний автомобіль стягувачу, який повністю забезпечував виконання зобов`язання в порядку статті 600 ЦК України, вона добровільно виконала рішення суду від 29 листопада 2010 року і підстав для подальшого примусового виконання зазначеного судового рішення, на переконання заявниці, не існувало;
в подальшому первісним кредитором ПАТ «КБ «Експобанк» було відступлено право вимоги за кредитним договором - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні; видано дублікати виконавчих листів відносно боржників; поновлено строк для пред`явлення до виконання дублікатів виконавчих листів;
отримавши дублікат виконавчого листа, правонаступник стягувача пред`явив дублікат виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_1 до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Калинник І. В., внаслідок чого 20 грудня 2019 року ним було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, яке в подальшому завершено на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жаботинським І. В.;
нею повністю виконано рішення суду в добровільному порядку шляхом передачі банку заставного автомобіля, який було продано на аукціоні за мізерні кошти, а отже, виконавче провадження, в межах якого було реалізовано заставний автомобіль підлягало завершенню на підставі пунктів 9, 15 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», однак, 12 жовтня 2022 року суб`єктом оскарження, всупереч зазначеним приписам винесено постанову про відкриття провадження з примусового виконання дубліката виконавчого листа відносно неї;
крім того, приватним виконавцем сума боргу визначена лише на підставі заяви правонаступника стягувача, а не на підставі дубліката виконавчого листа, що є порушенням.
У зв`язку з викладеним, заявниця просила суд: поновити строк для оскарження постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І. В. від 12 жовтня 2022 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання дубліката виконавчого листа № 2-10144/10 від 06 травня 2019 року; скасувати вказану постанову та інші процесуальні документи винесені приватним виконавцем на підставі цієї постанови.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 березня 2025 року , яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року, поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І. В., заінтересована особа (стягувач): ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», про зобов`язання вчинити дії. Скаргу адвоката ОСОБА_2., яка подана в інтересах ОСОБА_1 (боржника) на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І. В., заінтересована особа (стягувач): ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», про зобов`язання вчинити дії; поновлення строку для звернення до суду зі скаргою - залишено без задоволення.
Суд першої інстанції виходив з того, що: 
зі змісту поданої скарги та клопотання встановлено, що заявниця обґрунтовує поважність пропуску строку тим, що остання дізналась про порушення свого права у травні 2023 року, коли отримала ідентифікатор доступу до виконавчого провадження, про що особисто зазначила у скарзі, копію оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 жовтня 2022 року заявниця не отримувала і не могла отримати особисто, оскільки перебувала з березня 2022 року за межами України;
з огляду на наведене суд вважав, що вищезазначену скаргу подано заявником з пропуском строку, визначеного статтею 449 ЦПК України;
беручи до уваги те, що заявницею доведено належними та достатніми доказами поважніость причин пропуску строку звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, суд вважав, що наявні правові підстави для поновлення строку для подання скарги;
заборгованість боржника ОСОБА_1 погашена частково, рішення суду не виконано у повному обсязі;
суд не бере до уваги доводи заявниці, що виконавче провадження, в межах якого було реалізовано заставний автомобіль підлягало завершенню на підставі пунктів 9, 15 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки, транспортний засіб було реалізовано іншим виконавцем в іншому виконавчому провадженні, відмінному від виконавчого провадження, в межах якого заявниця оскаржує дії приватного виконавця в розрізі заявлених вимог цієї скарги;
посилання заявниці на те, що приватним виконавцем сума боргу визначена лише на підставі заяви правонаступника стягувача, а не на підставі дубліката виконавчого листа, що є порушенням, суд вважав безпідставними, оскільки, приватний виконавець, відкриваючи виконавче провадження на підставі заяви стягувача, діяв у відповідності до пункту 1 частини першої 
статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», та останнім було враховано, що за результатами виконання судового рішення, попередніми виконавцями було частково стягнуто заборгованість за рішенням суду;
до скарги не додано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують обставини викладені у скарзі, враховуючи те, що транспортний засіб, який переданий банку заявницею, був проданий на аукціоні за значно меншою сумою, ніж сума заборгованості ОСОБА_1 , стягнута за рішенням суду, а отже рішення суду виконано не в повному обсязі, а належних та допустимих доказів сплати заборгованості за вказаним судовим рішенням в повному обсязі заявницею не надано, тому суд зробив висновок, що обставини та відповідні обґрунтування щодо неправомірності дій приватного виконавця під час відкриття виконавчого провадження, викладені заявницею у скарзі, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду заявлених вимог у цій справі, а відтак, у задоволенні скарги слід відмовити у повному обсязі.
Апеляційний суд зазначив, що:
відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги; 
таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів;
посилання в скарзі та в апеляційній скарзі на те, що зобов`язання припинилось внаслідок передачі банку транспортного засобу, апеляційний суд не може визнати обґрунтованим, оскільки як вже зазначалось судом першої інстанції встановлено, що транспортний засіб було реалізовано іншим виконавцем в іншому виконавчому провадженні, відмінному від виконавчого провадження, в межах якого заявниця оскаржує дії приватного виконавця в розрізі заявлених вимог цієї скарги;
крім того, грошові кошти, які надійшли до стягувача від реалізації транспортного засобу, лише частково погасили заборгованість згідно з ухваленим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року у цивільній справі № 2-10144/10, тому приватний виконавець, відкриваючи виконавче провадження діяв правомірно.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У липні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2., в якій просила ухвалу Шевченківського районного суду від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення яким задовольнити скаргу.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду в постановах від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г, від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц;
суди проігнорували той факт, що початку проведення виконавчих дій повинен передувати факт повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 не отримувала копію постанови про відкриття виконавчого провадження як і не отримувала інші постанови приватного виконавця;
про той факт, що був замінений кредитор, вона дізналася в січні 2020 року майже через сім років після фактичного виконання зобов`язання первісному кредитору;
первісному кредитору було достовірно відомо про смерть боржника, оскільки вона направила їм свідоцтво про смерть чоловіка і передала у власність автомобіль, але виконавче провадження було відкрито приватним виконавцем Кисельовою В. В., де боржником був зазначений її померлий чоловік. Цим же виконавцем автомобіль було продано за мізерні кошти. Саме тому відповідальність за те, що не вчасно було виконано рішення суду лежить на первісному кредиторові;
невідомо з яких причин виконавче провадження, яке було відкрито приватним виконавцем Калинник І. В., було завершено приватним виконавцем Жаботинським І. В.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються в частині відмови в задоволенні скарги, тому в іншій частині касаційним судом не переглядаються.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У жовтні 2025 року приватний виконавець Київського міського виконавчого округу Жаботинський І. В., через представника ОСОБА_4 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що: 
під час розгляду вказаної скарги, судами встановлено, що заборгованість боржника ОСОБА_1 погашено лише частково, рішення суду не виконано у повному обсязі. Будь-яких доказів сплати боргу ОСОБА_1 ані при розгляді скарги у суді першої інстанції, ані при розгляді скарги у суді апеляційної інстанції надано не було;
посилання представника скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г та від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц є безпідставними, оскільки дана судова практика не є релевантною до правовідносин, що склались в межах справи № 761/17820/23;
надсилаючи постанову про відкриття виконавчого провадження на адресу ОСОБА_1 , вказану у виконавчому документі, приватний виконавець діяв у повній відповідності до приписів указаного вище закону. Протилежні заяви скаржника не мають під собою жодного законного підґрунтя;
доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції не спростовують та містяться на формальних міркуваннях, що є підставою задля відмови судом у задоволенні касаційної скарги у повному обсязі.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2., на ухвалу Шевченківського районного суду від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року залишено без руху. Встановлено строк для усунення недоліків. На виконання ухвали Верховного Суду ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надала належним чином оформлену касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2.
Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 761/17820/23 та витребувано справу з суду першої інстанції.
У жовтні 2025 року матеріали справи № 761/17820/23 надійшли до Верховного Суду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 22 вересня 2025 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що:
рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2010 року у цивільній справі №2-10144/10, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2011 року, задоволено позов ПАТ «КБ «Експобанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 23 959,85 дол. США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 190 241,21 грн, заборгованість по процентах в сумі 39,93 дол. США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 317,04 грн, заборгованість по комісії в сумі 382,44 грн, прострочену заборгованість по кредиту в сумі 3275,06 дол. США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 26003,98 грн, прострочену заборгованість по нарахованим процентам в сумі 3153,95 дол. США, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 25042,36 грн, прострочену заборгованість по нарахованій комісії, що за курсом НБУ на час постановлення рішення становить 4357,66 грн, заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту, процентів та комісії в сумі 22 641,27 грн, а також 1820,00 грн судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ПАТ «КБ «Експобанк», третя особа: НБУ, про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено. Вказане судове рішення набрало законної сили 06 грудня 2011 року;
на підставі зазначеного судового рішення 01 березня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва видано стягувачу виконавчі листи;
ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року, яка набрала законної сили, задоволено заяву правонаступника стягувача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «КБ «Експобанк» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», видано дублікат виконавчого листа та поновлено строк для пред`явлення його до виконання;
12 жовтня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Жаботинським І. В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4, з примусового виконання дубліката виконавчого листа відносно боржника ОСОБА_1 , виданого на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року;
того ж дня, в межах зазначеного виконавчого провадження приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника;
ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року було залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого за рішенням суду в цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором;
залишаючи без змін зазначене судове рішення, суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що « ОСОБА_1 дійсно 31 липня 2012 року згідно акту передачі було передано АТ «КБ «Експобанк» автомобіль ЧерріТігго, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був предметом застави за кредитним договором. Вказаний автомобіль був проданий на аукціоні 19 вересня 2019 року за 69 105 грн, що є значно меншою сумою, ніж сума заборгованості ОСОБА_1 , стягнута за рішенням суду, тому посилання в апеляційній скарзі на повне виконання зобов`язань за кредитним договором й наявність підстав для задоволення заяви про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не заслуговують на увагу, а дана обставина має бути врахована при визначенні суми заборгованості при виконанні судового рішення».
Позиція Верховного Суду
Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
«Право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Судове рішення є обов`язковим до виконання (частина перша статті 129-1 Конституції України).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, зазначив, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (абзаци тринадцятий, чотирнадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону №1404-VIII (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).
Конституційний Суд України зазначив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин сьомої, дев`ятої, пункту 2 частини шістнадцятої статті 236-8 Кримінально-процесуального кодексу України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон - № 1404-VIII).
За частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII за цим Законом підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами в передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша, пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Отже, статтею 1 Закону № 1404-VIII законодавець урегулював, що примусове виконання рішень уповноваженими цим Законом органами та особами здійснюється у межах повноважень та у спосіб, що визначені, зокрема, Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18)).
Касаційний суд зауважує, що: однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених в Конституції України визначено обов`язковість судових рішень (пункт 9 статті 129 Конституції України); право на судовий захист є гарантією реалізації прав і свобод. Стаття 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується; очевидно, що виконання судового рішення є складовою права кожного на судовий захист і охоплює собою, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, територіальних громад. Обов`язкове виконання судового рішення є остаточною умовою здійснення конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, територіальних громад. Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати як принципу верховенства права, так і справедливості, та гарантувати конституційне право на судовий захист; тлумачення «права на суд» обумовлює сприйняття виконавчого документа в контексті конституційних гарантій реального та ефективного забезпечення обов`язковості судового рішення як конституційної цінності та частини судового рішення, а тому порушення обов`язковості судового рішення є неприпустимим та підриває авторитет держави Україна як правової (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2025 року у справі № 132/926/16-ц (провадження № 61-11351св24)).
У постанові Верховний Суду від 02 листопада 2023 року у справі № 540/2932/20 зазначено: «у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц Верховний Суд зробив висновки про те, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує накладення штрафу на боржника. Боржник повинен бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження. Підставою для накладення штрафу є невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду. Отже, державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання боржником копії постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду. У разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі накладати штраф на боржника за невиконання рішення у визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження строк. Зазначена постанова не є релевантною, а висновки, викладені в ній, не підлягають застосуванню у справі, що переглядається, оскільки стосуються застосування положень Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV), зокрема статті 25, у якій було передбачено право боржника добровільно виконати рішення суду у семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, у системному зв`язку з іншими правилами цього Закону. Серед іншого, частиною першою статті 27 Закону №606-XIV передбачалось, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. За змістом наведених норм перебіг строку для добровільного виконання починався з моменту отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, що, в свою чергу, покладало на виконавця обов`язок перед початком примусового виконання рішення пересвідчитись в отриманні боржником такої постанови. Проте, у справі, що переглядається, постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 20 серпня 2020 року, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон №1404-VIII, правила якого звільняють державного (приватного) виконавця від такого обов`язку та не встановлюють строк на добровільне виконання боржником судового рішення, окрім добровільного виконання рішень про стягнення періодичних платежів (стаття 7). Схожий за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 травня, 29 червня та 07 листопада 2022 року у справах №264/3421/16, 225/890/21 та 161/16011/20».
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 червня 2024 року (провадження № 61-476св23) зазначив: «Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г, від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц, провадження № 61-25124св18, від 14 листопада 2019 року у справі № 808/2840/16, провадження № К/9901/21657/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 640/19510/16-а, провадження № К/9901/34533/18, не є застосовними до справи, що переглядається, з огляду на таке. У постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15 викладено висновки, що перед тим як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника, та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії. У постанові від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц, провадження № 61-25124св18, Верховний Суд сформулював висновки про те, що сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є достатньою підставою, з якою закон пов`язує накладення штрафу на боржника. Боржник повинен бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження. Підставою для накладення штрафу є невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду. Отже, державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а й встановити факт отримання боржником копії постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення суду. У разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі накладати штраф на боржника за невиконання рішення у визначений у постанові про відкриття виконавчого провадження строк.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 808/2840/16, провадження № К/9901/21657/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 640/19510/16-а, провадження № К/9901/34533/18, зазначено, що на державного виконавця покладено обов`язок надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Це зумовлено тим, що сторона виконавчого провадження має право знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання ним функцій, покладених Законом. Така вимога Закону зумовлена, зокрема, тим, що для вчинення добровільного виконання рішення суду боржнику необхідно знати про строки, протягом яких він може виконати зобов`язання добровільно, не чекаючи при цьому вжиття виконавцем заходів щодо стягнення у примусовому порядку.
Вказані висновки Верховного Суду у справах № № 916/1605/15, 554/13475/15-ц, 808/2840/16, 640/19510/16-а стосуються застосування норм Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», зокрема статті 25, у якій було передбачено право боржника добровільно виконати рішення суду у семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, у системному зв`язку з іншими нормами цього Закону.
Водночас у справі, що переглядається, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 24 вересня 2021 року, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон, норми якого не встановлюють строк на добровільне виконання боржником судового рішення, окрім добровільного виконання рішень про стягнення періодичних платежів (стаття 7 Закону).»
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 звернулась зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Жаботинського І. В., заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про зобов`язання вчинити дії;
відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заборгованість боржника ОСОБА_1 погашена частково, рішення суду не виконано у повному обсязі. До скарги не додано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують обставини викладені у скарзі, враховуючи те, що транспортний засіб, який переданий банку заявницею, був проданий на аукціоні за значно меншою сумою, ніж сума заборгованості ОСОБА_1 , стягнута за рішенням суду, а належних та допустимих доказів сплати заборгованості за вказаним судовим рішенням в повному обсязі заявницею не надано, тому суд зробив висновок, що обставини та відповідні обґрунтування щодо неправомірності дій приватного виконавця під час відкриття виконавчого провадження, викладені заявницею у скарзі, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду заявлених вимог у цій справі;
встановивши, що рішення суду, за яким ОСОБА_1 є боржником, не виконано, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні скарги.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження та не відповідність висновків суду фактичним обставинам справи з таких підстав.
Аналіз Єдиного державного реєстру свідчить про те, що:
ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2019 року у справі № 761/52323/19, яка набрала законної сили, оскільки ухвалами Київського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року та Верховного Суду від 16 березня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та касаційного провадження, задоволено заяву правонаступника стягувача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «КБ «Експобанк» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», видано дублікат виконавчого листа та поновлено строк для пред`явлення його до виконання. Під час розгляду справи № 761/52323/19 встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, за позовом ПАТ «КБ «Експобанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконано, оригінали виконавчих листів втрачені під час їх пересилання, у зв`язку з чим було пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання з поважних причин;
ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року у справі № 761/52323/19, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 травня 2021 року (ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду відмовлено), відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Суд першої інстанції встановив, що оспорюваний дублікат виконавчого листа не був виданий помилково, а з матеріалів справи не вбачається, що боржником/заявником були виконані зобов`язання зі сплати суми заборгованості стягувачу у строк до дати видачі виконавчого листа, залишаючи без змін ухвалу, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 31 липня 2012 року згідно акту передачі було передано АТ «КБ «Експобанк» автомобіль ЧерріТігго, який був предметом застави за кредитним договором. Вказаний автомобіль був проданий на аукціоні 19 вересня 2019 року за 69 105 грн, що є значно меншою сумою, ніж сума заборгованості ОСОБА_1 , стягнута за рішенням суду, тому посилання в апеляційній скарзі на повне виконання зобов`язань за кредитним договором й наявність підстав для задоволення заяви про визнання дубліката виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не заслуговують на увагу, а дана обставина має бути врахована при визначенні суми заборгованості при виконанні судового рішення;
судове рішення є обов`язковим до виконання;
обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом;
отже, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.
Посилання в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду в постановах від 07 травня 2018 року у справі № 916/1605/15-г, від 31 липня 2019 року у справі № 554/13475/15-ц та на те, що державний виконавець повинен не лише направити боржнику копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою передбачено строк добровільного виконання рішення суду є безпідставними, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження у цій справі винесена 12 жовтня 2022 року, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон №1404-VIII від 02 червня 2016 року, правила якого звільняють державного (приватного) виконавця від такого обов`язку та не встановлюють строк на добровільне виконання боржником судового рішення. Надсилаючи постанову про відкриття виконавчого провадження на адресу ОСОБА_1 , вказану у виконавчому документі, приватний виконавець діяв у повній відповідності до приписів указаного вище закону. Крім того, ОСОБА_1 , звертаючись до суду зі скаргою на дії приватного виконавця не обґрунтовувала порушення своїх прав внаслідок неотримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження.
Інші доводи касаційної скарги є безпідставними та переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, які передбачені статтею 400 ЦПК України. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині - без змін.
З огляду на результат касаційного перегляду справи, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 400, 409, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду від 24 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2025 року в частині відмови в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
В. І. Крат