ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2026 р. 	Справа № 520/33079/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Національної поліції України на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 (суддя Сліденко А.В.; м. Харків) по справі № 520/33079/25
за позовом Національної поліції України 
до ОСОБА_1 
про стягнення вартості предметів однострою
ВСТАНОВИВ:
Національна поліція України (надалі також - позивач) 19.12.2025 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (надалі також - відповідач) в якому просила суд:
- стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Національної поліції України (ідентифікаційний код юридичної особи 40108578; вул. Богомольця, 10, м. Київ, 01601) 1021,13 грн (одна тисяча двадцять одна гривня тринадцять копійок) вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився.
Одночасно в позовній заяві позивач заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду з цим позовом. 
Ухвалою від 22 грудня 2025 року Харківський окружний адміністративний суд клопотання Національної поліції України про поновлення строку звернення до суду було залишив без задоволення. Позов залишив без руху з наданням строку на усунення недоліків шляхом подання до суду юридично умотивованого та документально доведеного клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з викладенням поважних причин несвоєчасного вчинення процесуальної дії, зумовлених нездоланним та невідворотним впливом об`єктивних факторів, відвернення яких знаходилось поза волею та фізичними можливостями заявника.
До суду 02.01.2026 надійшла заява про усунення недоліків представника позивача, у якій викладено низку міркувань, з яких, на думку владного суб`єкта, беззаперечно вбачається, що бездіяльність відповідача щодо відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, має триваючий характер, оскільки Порядком забезпечення поліцейських одностроєм (у редакції наказу МВС № 1100) не встановлено строку для добровільного виконання такого обов`язку, а його невиконання після звільнення за власним бажанням не припинилося і продовжується дотепер, у зв`язку з чим право позивача на судовий захист зберігається протягом усього часу існування порушення, а застосування тримісячного строку звернення до адміністративного суду, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України, є неприйнятним для спорів щодо триваючої бездіяльності, що узгоджується з принципами ефективного судового захисту, практикою Верховного Суду та забороною надмірного формалізму при тлумаченні процесуальних норм.
Ухвалою від 05 січня 2026 року Харківський окружний адміністративний суд викладені в заяві від 02.01.2026 доводи визнав недостатніми підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. 
Заяву про усунення недоліків від 02.01.2026 - залишив без задоволення. 
Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2025р. у справі №520/33079/25 - визнав невиконаними.
Позов - повернув.
Роз`яснив, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений абз.2 ч.2 ст.122 КАС України, без поважних причин.
Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, поислаючись на порушення судом норм матеріального ат процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року в справі № 520/33079/25 про повернення позовної заяви, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі № 520/33079/25, і направити справу № 520/33079/25 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначив, що Порядком забезпечення поліцейських одностроєм (у мирний час), затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 вересня 2017 року № 772, (у редакції наказу № 1100) не визначений строк на добровільне погашення особою заборгованості з відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, зі спливом якого є можливим визначення початку перебігу тримісячного строку на звернення до адміністративного суду відповідно до абзацу другого частини другої статті 122 КАС України. Вказує, що згідно з долученою до матеріалів справи розпискою від 21.10.2021 відповідач підтвердив факт ознайомлення з наказом позивача, в якому зазначено про обов`язок відповідача відшкодувати вартість предметів однострою особистого користування строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, у розмірі 1 021,13 грн. Однак, враховуючи те, що Порядок (у редакції наказу № 1100) не визначає строки для добровільного погашення особою заборгованості з відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, а відповідача так і не здійснив відшкодування, бездіяльність відповідача щодо її погашення є триваючою. Протягом усього часу тривання протиправної бездіяльності суб`єкт має право та зобов`язаний усунути таку власну бездіяльність, вчинивши очікувані від неї активні дії. У зв`язку з викладеним, застосування строку звернення до суду, передбаченого абзацом другим частини другої статті 122 КАС України є недоцільним у справах, де порушення триває безперервно. Крім того, враховуючи відсутність у Порядку (у редакції наказу № 1100) строку щодо добровільного погашення заборгованості зі сплати вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, неможливо визначити день виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення вказаних вимог у судовому порядку, а відтак і початок обчислення строку, передбаченого абзацом другим частини другої статті 122 КАС України.
Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Враховуючи обставини цієї справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.
Положеннями частини 4 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Частиною першою статті 118 КАС України визначено, що процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені – встановлюються судом.
Згідно з частиною першою статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
За приписами абзацу другого частини другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 КАС України, частинами першою-другою якої встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Таким чином, для правильного обчислення тримісячного строку визначальним є встановлення дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.
Колегія суддів зазначає, що предметом позову у цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, в сумі 1021,13 грн.
Відповідно до положень п. 10 Порядку забезпечення поліцейських одностроєм, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12 вересня 2017 року №772 (в редакції, чинній на дату звільнення позивача зі служби в поліції), відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, здійснюється з урахуванням термінів його експлуатації та у випадку втрати, пошкодження та/або звільнення поліцейського зі служби з таких підстав: у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; за власним бажанням; у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави; через службову невідповідність.
Керівник відповідного органу поліції не пізніше ніж за 5 робочих днів до звільнення поліцейського зі служби видає наказ про відшкодування особою вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився.
Поліцейському видається під розписку належно завірена копія наказу про відшкодування вартості предметів однострою особистого користування.
Відрахування з грошового забезпечення поліцейського здійснюються виключно за його письмової згоди або в судовому порядку.
Судом встановлено, що відповідач був звільнений зі служби в поліції за власним бажанням з 21.10.2021 відповідно до наказу Національної поліції України від 18.10.2021 за № 1441 о/с.
У тексті наказу Національної поліції України від 18.10.2021 за №1441 о/с відображено, що сума відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, складає - 1.021,13 грн. Підстава: рапорт ОСОБА_2 від 05.10.2021 та довідка № 310 про отримання поліцейським предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився. 
Відповідно до вказаної довідки № 310 від 06.10.2021 про отримання поліцейським предметів однострою особистого користування, строк носіння (експлуатації) яких не закінчився, на день звільнення поліцейському ОСОБА_2 видані предмети однострою: куртка спеціальна та спорядження поясне. Сума вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, становить 1021,13 грн. Також у довідці зазначені реквізити рахунку для відшкодування вартості предметів однострою.
Враховуючи, що відповідач звільнений зі служби 21.10.2021 та на день його звільнення і проведення розрахунку вартість предметів однострою в сумі 1021,13 грн не була відшкодована, колегія суддів доходить висновку, що перебіг строку звернення з цим позовом до суду починається з наступного дня після звільнення відповідача зі служби і проведення з ним розрахунку.
Оскільки з адміністративним позовом у цій справі Національна поліція України звернулась до суду 19.12.2025, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення позивачем встановленого законодавством тримісячного строку, визначений приписами абз. 2 ч. 2 ст. 122 КАС України.
Посилання позивача на відсутність у Порядку № 772 (в редакції, чинній на дату звільнення відповідача зі служби) строку щодо добровільного погашення заборгованості зі сплати вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився, що, на думку позивача, свідчить про неможливість визначити початок обчислення строку, передбаченого абзацом другим частини другої статті 122 КАС України, колегія суддів вважає помилковими, з таких підстав.
Як убачається зі змісту положень п. 10 Порядку № 772 (в редакції, чинній на дату звільнення відповідача зі служби) в ньому не визначені строки для добровільного погашення поліцейським заборгованості зі сплати вартості предметів однострою особистого користування, строк експлуатації яких не закінчився. Натомість вказаним Порядком передбачена можливість відрахування вартості предметів однострою особистого користування з грошового забезпечення поліцейського за його письмової згоди або в судовому порядку. Отже, якщо на день звільнення поліцейського зі служби та проведення з ним розрахунку відшкодування вартості предметів однострою особистого користування, не відбулось за рахунок відповідних відрахувань з грошового забезпечення за згодою поліцейського, то у органу поліції виникають підстави для стягнення цієї заборгованості в судовому порядку. 
Стосовно посилання позивача на триваючу бездіяльність з боку відповідача, як на підставу, що унеможливлює застосування встановленого абзацом другим частини другої статті 122 КАС України, строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів зазначає, що зазначена норма встановлює строк для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень та порядок його обчислення незалежно від виконання відповідачем свого обов`язку з відшкодування коштів. 
Таким чином, вказані доводи позивача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо пропуску Національною поліцією України строку звернення до суду з цим позовом.
Разом з цим, системний аналіз положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування ч.1 ст.121 КАС України, уперше сформульованою у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 9901/405/19, правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Однак, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Тому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані із дійсними, істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:
1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;
2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;
3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;
4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі сплином установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Зазначені висновки щодо питання поновлення пропущеного процесуального строку сформовано Верховним Судом у постанові від 31.05.2023 року у справі №160/9356/22.
Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи заявника про поновлення пропущеного строку звернення до суду, зокрема, запровадження воєнного стану та переведення на час дії правового режиму воєнного стану територіальних органів, структурних підрозділів центрального органу управління Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, збільшення кількості завдань, покладених на територіальні органи, структурні підрозділи центрального органу управління Національної поліції України по наданню відсічі та стримуванні збройної агресії російської федерації, не підтверджують існування обставин, які створили перешкоди та заважали заявнику звернутися до суду з позовом у встановлений законодавством строк, який звершився до початку запровадження воєнного стану на території України.
Варто зазначити, що питання щодо поновлення строку звернення до суду у випадку його пропуску з причин пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні було предметом дослідження Верховним Судом, зокрема у постановах від 04 квітня 2023 року у справі № 140/1487/22, від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18, від 23 грудня 2022 року у справі № 760/5369/19, від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, від 02 червня 2022 року у справі у №757/30991/18-а.
Так, у наведених постановах Верховний Суд зауважив, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
За усталеною практикою Верховного Суду введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.
У постанові від 28 листопада 2022 року у справі № 140/11951/21 Верховний Суд указав, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та часу, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
Варто зазначити, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про пропуск позивачем строку звернення до суду саме з причин, зумовлених збройною агресією Російської Федерації. Зокрема, позивачем не доведено, що запроваджені у період дії правового режиму воєнного стану тимчасові обмеження, події чи інші обставини, які не залежали від його волі та поведінки, об`єктивно перешкоджали або унеможливлювали подання позовної заяви у строки, встановлені законом.
На підставі наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на запровадження та дію правового режиму воєнного стану, переведення органів Національної поліції України на посилений варіант службової діяльності, а також на загальне збільшення обсягу службових завдань не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду, оскільки самі по собі не свідчать про наявність об`єктивних, непереборних та індивідуально визначених перешкод, які безпосередньо унеможливлювали подання позовної заяви у встановлений законом строк. 
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що саме конкретні події, обмеження чи обставини, пов`язані з воєнним станом, які не залежали від волі та дій позивача, перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом та не довів наявність поважних причин його пропуску, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви на підставі п. 1, 9 ч.4 ст.169 КАС України.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції.
У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу при вирішення питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Національної поліції України - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 по справі № 520/33079/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова