ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/1693/25	
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Матущак О.І.
Скрипчук О.С. 
секретаря судового засідання Копець Х.А. 

розглянувши апеляційну скаргу Львівської міської ради від 02.03.2026 (вх..№ЗАГС 01-05/598/26 від 03.03.2026)
на рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 (повний текст рішення складено та підписано 10.02.2026, суддя О.І. Щигельська)
у справі № 914/1693/25
за позовом Львівської міської ради, м. Львів
до відповідача Приватного акціонерного товариства “Львівський інструментальний завод” ( надалі- ПАТ “Львівський інструментальний завод”), м. Львів
про стягнення 2 187 563,49 грн

з участю представників:
від позивача: Шмотолоха О.П.;
від відповідача: Гущенков Є.В.;
ВСТАНОВИВ:
Львівська міська рада звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Львівський інструментальний завод» про стягнення безпідставно збережених коштів в сумі 2 187 563,49 грн, з яких 1 270 240,00 грн основного боргу, 770 741,27 грн. інфляційних втрат та 146 582,232 грн 3% річних. 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідач, як забудовник, без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти , які мав сплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту протягом здійснення будівництва підземного паркінгу із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг 2) у м. Львові. Позивач, покликаючись на ч.1 ст. 1212 ЦК України, вважає, що відповідач зобов`язаний повернути такі кошти до місцевого бюджету.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 21 січня 2026 року у справі №914/1693/25 в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
При ухваленні рішення судом встановлено, що відповідач здійснював будівництво об`кта - “Будівництво підземного паркінга на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг № 2) у м. Львові» згідно з дозвільною документацією, актом готовності та сертифікатом про прийняття в експлуатацію класифікований за Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 як « 1242.2 – гаражі підземні». Суд дійшов висновку, що поняття «підземний паркінг» є тотожним з поняттям «гараж підземний» і віднесені до будівель транспорту, що є складовою «транспортної інфраструктури», при будівництві якої пайова участь не сплачується (п.2 ч.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ 132-XI). Також судом враховано висновок комісійної будівельно-технічної експертизи, яким встановлено, що збудований об`єкт відповідає визначенню підземного гаража (паркінгу), належить до категорії «будівлі транспорту та зв`язку» та відноситься до об`єктів транспортної інфраструктури.
Не погодившись з вказаним рішенням, Львівська міська рада звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, відтак, просить рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі № 914/1693/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Скаржник, зокрема, зазначає, що суд неправильно застосував п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №132-ІХ, ототожнивши поняття «паркінг» із «об`єктом транспортної інфраструктури», фактично підмінивши правову категорію статистичною класифікацією об`єкта. Вважає, що для правильного застосування цієї норми суд повинен був встановити його реальну правову природу – чи є він саме елементом інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту, тобто, складовою системи, що забезпечує функціонування міської транспортної мережі та задовольняє публічні потреби територіальної громади. Звертає увагу також на те, що суд першої інстанції не встановив жодної обставини, яка б свідчила про публічну функцію спірного об`єкта або його системну роль у збагаченні транспортної інфраструктури міста. Вважає, що суд обмежився формальним посиланням на його класифікаційний за код ДК 018-2000. Також скаржник вказує на те, що суд безпідставно взяв до уваги висновок експерта, не надавши жодної оцінки внутрішній суперечності висновку експерта, не проаналізував, як саме об`єкт, визнаний частиною житлового комплексу, одночасно може вважатися інфраструктурним у розумінні Закону №132-ІХ. На думку скаржника, суд не врахував цільового призначення земельної ділянки та правовий режим території, а саме ділянка, на якій збудовано спірний об`єкт, має цільове призначення 02.03 - для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку. Застосовано не релевантну практику (справа № 910/7196/24). 
Відповідач – ПАТ «Львівський інструментальний завод» у відзиві на апеляційну скаргу від 02.04.2026 заперечує проти доводів скаржника, вказуючи на те, що відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 об`єкт будівництва «Підземний паркінг» має код 1242.2 «гаражі підземні». Даний код відноситься до класу 124 «Будівлі транспорту та зв`язку». Закон №132-ІХ, звільняючи від сплати пайової участі об`єкти транспортної інфраструктури, використовує термінологію, яка в технічному та нормативному розумінні нерозривно пов`язана з ДК 018-2000. Таким чином, суд першої інстанції не ототожнював поняття на власний розсуд, а застосував пряму норму класифікатора, яка відносить підземні гаражі до будівель транспорту. На думку відповідача, судом здійснено комплексу оцінку доказів, а саме: дозволу на виконання будівельних робіт №ЛВ112190562063 від 25.02.2019, сертифіката про прийняття в експлуатацію №ЛВ122210708726 від 08.07.2021, які є чинними актами; Державного класифікатора ДК 018-2000 та висновок експерта, який підтвердив технічну відповідність об`єкта вказаним документам. Щодо цільового призначення земельної ділянки та правового режиму території, вказує, що відповідно до ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», розміщення об`єктів транспортної інфраструктури (зокрема підземних та наземних гаражів) є обов`язковим елементом житлової забудови. Окрім того,зазначає, що наявність коду землі 025.03 не забороняє, а навпаки - зобов`язує забудовника створювати об`єкти транспортної інфраструктури (паркінги) для забезпечення потреб населення. Відтак, розташування будівлі транспорту на землях житлової забудови вважає правомірним і не змінює її функціонального коду за державним класифікатором – 1242.2. Щодо нерелевантності практики (постанова ВС у справі № 910/7196/24ВС), застосованої судом першої інстанції, то зазначає, що у п.60 постанови у вказаній справі застосовано цільовий підхід, який повністю спростовує аргументи позивача про «не публічність» спірного об`єкта. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Водночас, відповідач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції становить 35 000,00 грн. 
В судових засіданнях 14.04.2026 та 05.05.2026 представники учасників процесу надали пояснення по суті апеляційної скарги. 
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 22.06.2018 № 659 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на будівництво ПАТ «Львівський інструментальний завод» підземного паркінгу на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг № 2)» затверджено містобудівні умови на будівництво підземного паркінгу на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг № 2)» (т-1, а.с.59).
Згідно з п.1.2. розділу 1 Містобудівних умов та обмежень замовником є ПАТ «Львівський інструментальний завод» (т-1, а.с.60-61).
Цільове призначення земельної ділянки площею 4,1175 га (кадастровий номер 4610137500:05:002:0107) для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку (п.1.3 розділу 1 Містобудівних умов та обмежень).
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку земельна ділянка з кадастровим номером 4610137500:05:002:0107 перебуває у комунальній власності Львівської міської ради (т-1, а.с.40-42).
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові надано дозвіл на виконання будівельних робіт № ЛВ112190562063 від 25.02.2019 на «Будівництво підземного паркінгу із вбудованими нежитловими приміщеннями на вул.Замарстинівській,170 (паркінг 2) у м. Львові» (т-1, а.с.81-82). В даному дозволі вказано: вид будівництва нове будівництво, код об`єкта 1242.2 (згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000). 
07.07.2021 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва зареєстровано акт готовності об`єкту до експлуатації (т-1, а.с.83-89).
Згідно з актом готовності від 07.07.2021: - найменування закінченого будівництвом об`єкта згідно з проектом «Будівництво підземного паркінгу на вул. Замарстинівській, 170 (паркінг № 2) у м. Львів»; - код об`єкта будівництва згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000: 1242.2 Гаражі підземні; - початок виконання будівельних робіт січень 2019; - дата закінчення робіт травень 2021 (пункт 5 акту); - кошти пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту ст.13 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не сплачується (п.12 акту).
В подальшому згідно з сертифікатом про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів ЛВ122210708726, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ вищевказаний об`єкт нерухомості прийнято в експлуатацію 08.07.2021 (т-1, а.с.52-56).
У розділі «Пайова участь» зазначено підставу для звільнення від сплати пайової участі - будівництво об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Зазначено, що Пайова участь не сплачувалась згідно з п. 13 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20.09.2019.
З матеріалів справи вбачається, що Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради проведено розрахунок пайового внеску у розмірі 4 відсотків вартості будівництва об`єкта, що розрахований відповідно до загальної вартості основних фондів будівництва об`єкта (лист №4-2301-25971 від 14.05.2025) (т-1, а.с.62-63).
У сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів ЛВ122231123703, виданого Інспекцією ДАБК та зареєстрованого в ЄДЕССБ 08.07.2021 загальну вартість основних фондів, що приймаються в експлуатацію, визначено у 31 756 000,00 грн.
Позивач здійснив розрахунок пайового внеску та визначив його розмір в сумі 1 270 240,00 грн (31756000,00 грн х 0,04) (т-1, а.с.57-58).
В добровільному порядку відповідачем не сплачено пайового внеску, відповідно позивач звернувся до Господарського суду Львівської області з вимогою про стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів в сумі 1 270 240,00 грн, а також 770741,27 грн інфляційних втрат, 146582,22 грн 3% річних, нарахованих за період з 09.07.2021 по 13.05.2025.
Відповідачем долучено до матеріалів справи висновок експертів за результатами проведення комісійної будівельно-технічної експертизи від 10.11.2025 №Т948/11-2025 (т-1, а.с.126-135). 
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Питання пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01.01.2020 регулювалися статтею 40 вказаного Закону.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-XI виключено статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» установлено, що договори про сплату пайової участі, укладенні до 01.01.2020 є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь).
Згідно з пп. 2 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону пайова участь не сплачується у разі будівництва: об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів; об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства; - об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції).
Згідно з пп.3 п. 2 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» закону замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.
Ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2019 № 6098 "Про порядок поступлення коштів для створення і розвитку інфраструктури м. Львова протягом 2020 року" визначено, що замовники будівництва на земельній ділянці у місті Львові перераховують до міського бюджету кошти для створення розвитку інфраструктури міста Львова … для житлових будинків – 2 % вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. 
Судом встановлено, що Львівською міською радою не ухвалювалося іншого рішення щодо встановлення іншого розміру пайової участі, ніж це передбачено Законом України №132-ІХ. 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено будівництво житлового комплексу Greenville Park Lviv, за який сплачено пайову участь в повному обсязі , що не заперечується сторонами. Також завершено будівництво підземного паркінгу із вбудованими нежитловими приміщеннями по вул. Замарстинівській, 170 (паркінг 2) у м. Львові. Дата початку будівництва підземного паркінгу 02.01.2019; дата завершення будівництва 31.05.2021, дата введення об`єкта (черги, пускового комплексу) в експлуатацію 08.07.2021. 
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, об`єкт будівництва “Підземний паркінг» має код 1242.2 «Гаражі підземні», тобто, такий самий код як і спірний об`єкт будівницта «Підземний паркінг». Даний код відноситься до класу 124 «Будівлі транспорту та зв`язку» . 
ДБН В.2.3-15:2007 “Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів” ототожнює поняття гаражу та паркінгу і відносить їх до будівель транспорту.
В ДБН встановлено, що “Гараж (паркінг) – будинок (будівля, споруда), частина будинку (будівлі, споруди) або комплекс будинків (будівель, споруд) з приміщеннями для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів, з постами для ремонту та технічного обслуговування або без них.
Паркінг (англ. parking) автостоянки, наземні (переважно відкритого типу) та підземні гаражі для тимчасового зберігання легкових автомобілів.
Отже, підземний паркінг є будівлею транспорту, яка є складовою транспортної інфраструктури. 
Зі змісту ч.1 ст.1 ЗУ від 20.09.2019 № 132-XI вбачається, що інженерно-транспортна інфраструктура – це комплекс інженерних, транспортних ..... споруд, що забезпечує транспортне обслуговування.
Як зазначалося вище, у містобудівних умовах, дозвільних документах та у Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва об`єктом будівництва визначено “Паркінг підземний», як окрема споруда транспортного призначення.
Отже, Закон України №132-ІХ, звільняючи від сплати пайової участі об`єкти транспортної інфраструктури, використовує термінологію, яка в технічному та нормативному розумінні нерозривно пов`язана з ДК 018-2000. 
Відтак, твердження скаржника про те, що «об`єкт інженерно-транспортної інфраструктури” – це правова, а не технічна категорія, і не зводиться до ДК 018-2000, не заслуговує на увагу суду, оскільки пряма норма ДК відносить підземні паркінги до будівель транспортної інфраструктури.
Щодо тверджень скаржника про те, що транспортна інфраструктура , яка звільнена від сплати пайової участі, має бути загальноміською, має мати публічний характер, доступною для необмеженого кола осіб чи інтегрована у вулично-дорожню мережу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Як вбачається зі змісту Закону України «Про врегулювання містобудівної діяльності», закон оперує тим, щоб визначити функціональне призначення об`єкта, а не форму власності об`єкта. Ні Закон, ні Державні будівельні норми, ні інші акти не містять вимоги, що будівля транспорту повинна бути комунальною, державною або загальнодоступною.
Твердження Львівської міської ради про необхідність «публічного характеру» фактично є додаванням нової умови, якої закон не передбачає. Тому суд вважає, що якщо законодавець хотів би обмежити пільгу лише комунальним чи загальнодоступним об`єктам тарнспорту, він би прямо це зазначив у Законі.
Підземні паркінги за своєю природою створюються для зберігання транспортних засобів мешканців міста, вони інтегровані у вулично-дорожню мережу (мають в`їзди, виїзди), однак, закон не містить критерію «ступеня інтегрованості».
Отже, Закон не містить жодних застережень щодо форми власності, кола осіб, які користуються об`єктом, а також джерел фінансування. З даного вбачається висновок, що будь-яка споруда, що забезпечує функціонування транспортної мережі (зокрема, шляхом зберігання транспортних засобів та розвантаження проїжджих частин вулиць від припаркованих авто), за своєю суттю є об`єктом транспортної інфраструктури. 
Щодо твердження скаржника про те, що об`єкт має бути «елементом вулично-дорожньої мережі» або «транспортним маршрутом», то дане спростовується тим, що Закон України №132-ІХ не встановлює вимоги, що об`єкт інфраструктури має бути частиною маршруту громадського транспорту чи дорогою загального користування. Як уже зазначалося, підземний паркінг за своєю функцією є спорудою транспорту, і його здатність приймати транспортні засоби з вуличної мережі є достатньою ознакою для його класифікації як об`єкта транспортної інфраструктури в розумінні містобудівного законодавства. 
Скаржник стверджує, що об`єкт побудований на землях житлової забудови (код 02.03), і тому не може належати до транспортної інфраструктури. Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що таке твердження не спростовує інфраструктурної природи такого об`єкта як підземний паркінг. Згідно з ДБН В.2.3.-15:2007 «споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів», підземні паркінги є об`єктом транспортного призначення. Наявність паркінгу у складі житлового комплексу є обов`язковою вимогою ДБН, що не змінює код об`єкта за ДК 018-2000 як «будівлі транспорту». Паргінг введений в експлуатацію окремо від ЖК, це окремий об`єкт будівництва.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що поняття “підземний паркінг” є тотожним до “гараж підземний”, який є “будівлею транспорту”, що є складовою “транспортної інфраструктури” при будівництві якої пайова участь не сплачується (п.2 ч.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ №132-IX). Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що технічний статус об`єкта (код 1242.2) є первинним і визначальним для застосування виключення при сплаті пайового внеску, передбаченого Законом України №132-ІХ.
Щодо тверджень скаржника про безпідставність покладення в основу судового рішення висновку експерта, суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Згідно з ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) , що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст. 74 ГПК України). 
Згідно зі ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. 
Частиною 1 ст. 98 ГПК України встановлено, що висновок експерта – це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблений за їх результатами висновок у питаннях, що виникають під час розгляду справи і потребують спеціальних знань.
Зі змісту екпертного висновку №1948/11-2025, що містить ся в матеріалах справи, вбачається, що предметом дослідження експертів була не норма права, як вказує скаржник, а конкретний фізичний об`єкт будівництва. Визначення того, чи відповідає споруда технічним характеристикам, закладеним у ДБН В.2.3-15:2007 «споруди транспорту. Автостоянка і гаражі для легкових автомобілів» є неможливим без застосування спеціальних знань у галузі архітектури, будівництва та технічного регулювання. 
Як встановлено з висновку №1948/11-2025 експерт не тлумачив норми Закону України №132-ІХ, а встановив, що за своєю конструкцією, функціональним призначенням та технічними параметрами об`єкт є «гаражем підземним» (код 1242.2), оскільки ДК 018-2000 відносить код 1242.2 до категорії «Будівлі транспорту», експерт лише констатував цей технічний факт. Отже, експерт встановлював технічну характеристику об`єкта, що є питанням факту , а не права.
Суд також не погоджується з твердженням позивача про те, що висновок експерта є суперечливим. На думку суду, суперечностей жодних немає: так, об`єкт «паркінг підземний» є фактично частиною ЖК (як архітектурний елемент) і одночасно є об`єктом транспотрної інфраструктури ( технічно та класифікаційно). Ці дві характеристики не виключають одна одну.
Окрім того, суд звертає увагу, що висновок експерта відповідає вимогам ст. 98 ГПУ України, містить всі необхідні відомості; експерт попереджений про кримінальну відповідальність (ч.7 ст. 98 ГПК України),також дотримана Інструкція № 53/5 про призначення та проведення судових експертиз.
Згідно з господарсько-процесуальним законом висновок експерта – рівноцінний засіб доказування поряд з іншими доказами, оцінюється у сукупності з іншими доказами, а відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим в судовому рішенні. 
Отже, суд апеляційної інстанції не вбачає правих підстав для відхилення висновку експерта як доказу у справі.
Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним також твердження скаржника про те, що в основу оскаржуваного рішення покладено лише висновок експерта, оскільки таке твердження спростовується змістом самого рішення. Суд першої інстанції, окрім висновку експерта, надав оцінку і дослідив Дозвіл на виконання будівельних робіт №ЛВ112190562063 від 25.02.2019 та Сертифікат про прийняття в експлуатацію №ЛВ 122210708726 від 08.07.2021, які є чинними актами. Звернув увагу, що і в Акті готовності, і у Сертифікату зазначено підставу для звільнення від сплати пайової участі - будівництво об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу).
Щодо неревантності постанови Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 910/7196/24 (на яку покликається суд першої інстанції), і доводів скаржника про те, що вказана постанова стосується лише «специфіки міста Києва» та не містить висновків щодо природи паркінгів в цілому, суд апеляційної інстанції вважає такі твердження помилковими і зазначає таке.
Релевантна практика Верховного Суду – це судові рішення, які стосуються аналогічних правовідносин, застосовують ті самі норми права або вирішують подібне правове питання, що і у даній справі.
У вищевказаній постанові Верховний Суд підтвердив, що звільнення від пайової участі для об`єктів транспотної інфрастуктури згідно з п.п. 2 абзц.2 п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України “ 132-IX є матеріально–правовим принципом, а не територіальним винятком. Верховний Суд зазначив, що мета законодавця – стимулювати будівництво об`єктів , які дозволяють зберігати авто у спеціально відведених місцях, а не на вулицях, і при тому, законодавець не розмежовує право власності таких об`єктів.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Верховний Суд у вказаній постанові (п.60) застосував цільовий підхід, який повністю спростовує аргументи Львівської міської ради про «непублічність» спірного об`єкта. Зокрема, зазначив, що «відмінностей між паркінгом як єдиною будівлею (одноярусною чи багатоярусною), паркінгом як частиною будівлі чи паркінгом як критою автостоянкою немає» - це об`кти, призначені для зберігання транспорту мешканців.
У пункті 47 вказаної постанови Верховний Суд вивів загальну логіку застосування Закону № 132IX: «Логіка Закону полягає у тому, що якщо будуються об`єкти міської інфраструктури, то замовники таких об`єктів не сплачують кошти для створення і розвитку інфраструктури міста (бо вони вже беруть участь у створенні цієї інфраструктури шляхом фінансування будівництва відповідних об`єктів). 
Закон України № 312- IX діє на всії території України однаково, тому відсутність локального Порядку у місті Львові не змінює змісту пп.2 абзц. 2 ч.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ №132-IX.
Отже, за наслідками апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів та висновків, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026, а зводяться до різного трактування матеріалів справи та положень законодавства.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд 
ухвалив:
1. Апеляційну скаргу Львівської міської ради від 02.03.2026 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2026 у справі №914/1693/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук 

Судді О.І. Матущак

О.С. Скрипчук