Справа №591/1161/26 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Клімашевська І. В.	
Номер провадження 33/816/1202/26 	Суддя-доповідач Янголь Є. В. 	
Категорія  126 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Янголь Є.В.,

за участю захисника Черей С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – Черей Сніжани Валентинівни на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, 
В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2026 року, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 грн та позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу та стягнуто судовий збір на користь держави в сумі 665,60 грн, за те, що він 02 лютого 2026 об 11:35 год у м. Суми по вул. Герасима Кондратьєва, 122, повторно протягом року керував автомобілем Chevrolet Aveo, д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керування т/з, чим порушив п.2.1а ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.5 ст.126 КУпАП.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, захисник – ОСОБА_2 звернулася з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст. 126 КУпАП та ухвалити нову постанову, якою закрити провадження у справі відносно ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із вчиненням дій у стані крайньої необхідності.
В обґрунтування поважності причин пропуску звернення з апеляційною скаргою, апелянт посилається на те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, участі у розгляді не брав, з матеріалами справи не ознайомлений. До того ж, 17.02.2026 року в м.Суми була оголошена повітряна тривога о 08:44, й впродовж дня лунали вибухи через масовану атаку БПЛА. При цьому, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 , чим було порушено його право на захист. Лише 16.04.2026 року ОСОБА_1 уклав договір про надання професійної правничої допомоги із адвокатом Черей С.В. 22.04.2026 захисник ознайомилася з матеріалами справи та отримала копію постанови, апеляційна скарга на яку була подана 27.04.2026 року.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначала, що транспортний засіб на якому рухався ОСОБА_1 був незаконно зупинений працівниками поліції, оскільки ними не було повідомлено причину зупинки в повній мірі, у зв`язку з чим й не було законних підстав вимагати у ОСОБА_1 документи. До того ж, вказує, що працівниками поліції не було долучено до матеріалів справи постанови про вчинення адміністративного правопорушення, в якій було б відображено причину зупинки т\з.
Зазначає, що поліцейські, зважаючи на те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, мали залучити під час складання протоколу військовослужбовців управління ВСП, командира (начальника) військової частини або уповноваженого ним командира підрозділу, проте не зробили цього, чим порушили вимоги закону.
Також захисник вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки в умовах оголошеного в державі воєнного стану останній є військовослужбовцем, який у будь-який час доби повинен приступити до своїх військових обов`язків, і тому просить розцінити його дії як ті, що здійснені у стані крайньої необхідності.
Окрім того, на думку захисника, суд першої інстанції не мав позбавляти ОСОБА_1 права керування, оскільки останній немає такого права.
У судовому засіданні захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_2 скаргу підтримала із мотивів, зазначених у ній.
Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про розгляд скарги був повідомлений належним чином. Захисник не заперечувала щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності ОСОБА_1 .
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження суд дійшов наступних висновків.
Відповідно ч. 1 ст. 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи і копія цієї постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено, а згідно ч. 2 ст. 294 цього Кодексу постанова судді може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення; апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Процесуальні строки це встановлені законом проміжки часу, у межах яких учасники провадження в справі про адміністративні правопорушення зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії; будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.
Правило дотримання встановленого процесуальною нормою КУпАП строку на звернення до суду з апеляційною скаргою має на меті гарантувати правову визначеність і забезпечити, щоб справи про адміністративні правопорушення в апеляційній інстанції розглядалися впродовж розумного часу, не змушуючи органи влади та інших зацікавлених осіб перебувати у стані невизначеності. Це правило надає заінтересованій особі, яка має право на звернення до суду з апеляційною скаргою на постанову судді суду першої інстанції, більш ніж достатній строк для роздумів стосовно того, чи подавати таку скаргу або не подавати, для чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції, і визначає період, після закінчення якого контрольна функція апеляційного суду не здійснюється.
Під поважними причинами пропущення процесуального строку необхідне розуміти неможливість особи подати клопотання (заяву, скаргу) у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були, чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка повинна була звернутись до суду, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції у визначений законом строк.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, проте участі у розгляді не брав, постанова суддею суду першої інстанції ухвалена за відсутності ОСОБА_1 . До того ж, захисник надав докази, що дійсно, 17 лютого 2026 року в м.Суми була оголошена повітряна тривога о 08:44, й впродовж дня лунали вибухи через масовану атаку БПЛА (а.с.43-44). Копія судового рішення була направлена ОСОБА_1 у той самий день, однак відомостей про його отримання ним особисто в матеріалах справи відсутні. 16.04.2026 року ОСОБА_1 уклав договір про надання правничої допомоги із адвокатом Черей С.В. 22.04.2026 захисник ознайомилася з матеріалами справи та отримала копію постанови, апеляційна скарга на яку була подана 27.04.2026 року, тобто, у межах десятиденного строку з моменту отримання копії оскаржуваної постанови.
З огляду на викладене, строк на апеляційне оскарження судового рішення підлягає поновленню, оскільки пропущений з поважних (об`єктивних) причин.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Так, у відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення в межах поданої захисником апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що розглядаючи вказану справу, суддя суду першої інстанції дотримався вимог вищезазначеного закону та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП.
Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що факт вчинення ОСОБА_1 вказаного правопорушення, суддею суду першої інстанції було встановлено з врахуванням наявних у матеріалах справи доказів, які зібрані у передбаченому законом порядку і обставин, за яких можливо було б дійти висновку про їх неналежність чи недопустимість, апеляційним судом не встановлено.
Щодо доводів захисника про те, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 був незаконно зупинений працівниками поліції, оскільки ними не було повідомлено причину зупинки в повній мірі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» підставою для зупинки працівником поліції транспортного засобу є зокрема порушення водієм Правила дорожнього руху.
Підставою для зупинки поліцейським транспортного засобу може бути не тільки безпосереднє порушення водієм ПДР, а й наявність у поліцейського достатніх підстав вважати, що водій вчинив або має намір вчинити правопорушення.
З наявного відеозапису з нагрудних камер працівників поліції (clip-1, час на відео 11:35:30) вбачається, що одразу після зупинки поліцейські повідомили ОСОБА_1 про те, що у нього на автомобілі неналежний номерний знак. Надалі, під час перевірки документів (clip-1, час на відео 11:38:25), поліцейський додатково пояснив, що автомобіль Chevrolet Aveo під керуванням ОСОБА_1 має номерний знак, що не належить зазначеному т\з, оскільки автомобіль мав номерний знак СМЕРТЬ замість належного йому НОМЕР_1 . 
Вказаний відеозапис події свідчить про те, що зупинка працівниками поліції автомобіля була пов`язана виключно з метою вчинення дій щодо притягнення водія до адміністративної відповідальності за скоєння порушень Правил дорожнього руху, тобто працівники поліції не діяли свавільно, а здійснювали свої службові обов`язки у межах передбачених законом повноважень.
Окрім того, згідно приписів п. 1, 4 ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про Національну поліцію» поліцейські можуть застосовувати превентивні заходи, в тому числі перевіряти документи та зупиняти т/з, враховуючи дію в країні воєнного стану.
Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі щодо безпідставної зупинки працівниками поліції транспортного засобу, спростовуються наявним відеозаписом.
Твердження захисника про те, що у матеріалах справи відсутня постанова про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, в якій було б відображено причину зупинки т\з, не береться до уваги апеляційним судом, оскільки її відсутність в матеріалах справи жодним чином не впливає на законність дій працівника поліції під час зупинки водія.
Довод про те, що поліцейські, під час складання протоколу, мали залучити військовослужбовців управління ВСП, командира (начальника) військової частини або уповноваженого ним командира підрозділу є необґрунтованим і таким, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Довод захисника про те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки він діяв у стані крайньої необхідності, також є необґрунтованим.
Так, відповідно до ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім.
Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, у особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях.
Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.
Встановлені у справі обставини не свідчать про те, що ОСОБА_1 безпосередньо в зазначені в протоколі дату та час виконував бойове завдання. Також, як вбачається з відео, він жодного разу не зазнав поліцейським обставин відповідно до яких діє у стані крайньої необхідності, така його позиція з`явилася лише в суді апеляційної інстанції.
Враховуючи вищезазначене апеляційний суд не вбачає в діях ОСОБА_1 крайньої необхідності. 
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції протиправно застосував до ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування на строк 5 років, так як він вже немає такого права, є необґрунтованим, з огляду на наступне.
Згідно з положеннями ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частиною другою-четвертою цієї статті, у виді накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.
При цьому санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП встановлює обов`язкове додаткове стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк від 5 до 7 років.
Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
З урахуванням зазначеного, підхід щодо неможливості призначення покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідченя водія, чи вже позбавлена права керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.
Позбавляючи права мати посвідчення водія на право керування транспортними засобами як офіційного документу, що підтверджує спеціальний статус його власника, а саме права керувати транспортними засобами навіть у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення офіційно не отримала посвідчення водія, однак здійснювала керування транспортним засобом, законодавець таким чином позбавляє особу можливості реалізації такого права у законний спосіб на певний строк у подальшому, що, в даному випадку, узгоджується з положеннями ст.ст.33, ч.5 ст.126 КУпАП.
Так, слід взяти до уваги, що норми чинного КУпАП не встановлюють будь-яких обмежень щодо накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті КУпАП, особам, які на момент вчинення адміністративного правопорушення не мали права керування транспортними засобами.
При цьому, санкція ч.5 ст.126 КУпАП є безальтернативною стосовно видів стягнень, які мають бути накладені на особу, що порушила відповідні вимоги ПДР. Дискреційні повноваження суду згідно з цією нормою поширюються виключно на визначення строку позбавлення права керування та вилучення транспортного засобу.
Також, як вбачається з висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, узагальненого в постанові від 4 вересня 2023 року у справі №702/301/20, – навіть за відсутності в особи посвідчення водія її може бути позбавлено права керувати транспортними засобами.
Зважаючи на викладене вище, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами.
Тож, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки не виникає сумніву щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.
Під час розгляду справи не було встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення статей 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому на підставі пункту 1 частини 8 статі 294 КУпАП вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП України, 
П О С Т А Н О В И В:
Поновити захиснику Черей С.В. строк на апеляційне оскарження постанови Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2026 року.
Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 17 лютого 2026 року, якою ОСОБА_1 , був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП – залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника Черей С.В. на цю постанову – без задоволення. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Суддя Сумського апеляційного суду	Янголь Є. В.