ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року
м. Київ
справа № 161/21132/24
провадження № 61-15128св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - фермерське господарство «Шегедин»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Давидюк В`ячеслав Григорович, на постанову Волинського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Осіпука В. В., Здрилюк О. І.,
Федонюк С. Ю., від 18 листопада 2025 року, 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фермерського господарства «Шегедин» (далі - ФГ «Шегедин») про усунення перешкод у користуванні майном.
2. Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що їй на праві власності належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 .
3. Стверджує, що 30 липня 2018 року між нею та відповідачем був укладений договір оренди вказаного нежитлового приміщення на строк до 
25 липня 2021 року. Після чого 01 серпня 2018 року відповідно до акту приймання-передачі приміщення було передано у користування ФГ «Шегедин». Строк дії вказаного договору в 2021 році пролонговано на новий строк до 
19 липня 2024 року.
4. Також позивачка вказує, що 03 травня 2024 року вона засобами поштового зв`язку надіслала на адресу ФГ «Шегедин» лист-повідомлення про небажання продовжувати терміну дії зазначеного договору оренди та необхідність повернення відповідачем орендованого приміщення. Однак, відповідач звільняти приміщення відмовляється, чим порушує її права.
5. З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати 
ФГ «Шегедин» звільнити нежитлове приміщення по 
АДРЕСА_1 , загальною площею 500 кв. м.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
6. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 05 вересня 2025 року позов задоволено.
Зобов`язано ФГ «Шегедин» звільнити нежитлове приміщення за адресою: 
АДРЕСА_1 , загальною площею 500 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.
7. Суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди від 30 липня 
2018 року хоча і не підписаний відповідачем, проте сторони визнають його укладення та вчинення дій на його виконання.
8. Встановивши, що згідно договору оренди термін його дії мав закінчитися 19 липня 2024 року, а 30 травня 2024 року ОСОБА_1 надіслала на адресу ФГ «Шегедин» повідомлення про наявність заперечень щодо продовження терміну дії договору оренди та необхідність повернення їй приміщення після 
19 липня 2024 року, яке відповідач не виконав та приміщення не звільнив, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. 
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції 
9. Постановою Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу ФГ «Шегедин» задоволено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в позові.
10. Апеляційний суд виходив з того, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що договір оренди нежитлового приміщення 
від 30 липня 2018 року, на підставі якого позивачка звернулася до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні об`єктом нерухомості, відповідач не підписував та істотних умов цього договору не погоджував.
11. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт виконання умов вказаного договору сторонами із 2018 року, а саме сплату відповідачем і отримання позивачкою орендної плати за користування спірним об`єктом нерухомості.
12. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав вважати укладеним договір оренди від 30 липня 2018 року та вказав на те, що ОСОБА_1 всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України не довела обставин, на які посилалася як на підставу своїх позовних вимог.
13. При цьому апеляційний суд зазначив, що власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14. У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Давидюк В. Г., просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
15. У грудні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Давидюк В. Г., подала касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року.
16. Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи 
№ 161/21132/24, які у грудні 2026 року надійшли до Верховного Суду. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
17. Підставою касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 23 листопада 
2021 року у справі № 359/3373/16, від 26 жовтня 2022 року у справі 
№ 227/3760/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
18. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми права, а саме статті 387, 391 ЦК України, а висновок про неправильно обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права (негаторний позов) суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19.     ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення розташованого по АДРЕСА_1 .
20. До позову ОСОБА_1 додала копії договору оренди нежитлового приміщення від 30 липня 2018 року та акта приймання-передачі вказаного приміщення від 01 серпня 2018 року, зі змісту яких вбачається, що вона передає в оренду ФГ «Шегедин» нежитлове приміщення за адресою: 
АДРЕСА_1 , а саме частину офісного приміщення, загальною площею 500 кв. м.
21. Згідно з пунктами 3.1, 3.3. вказаного договору, термін оренди нежитлового приміщення встановлений з 01 серпня 2018 року по 25 липня 
2021 року, а у випадку відсутності заперечень сторін, договір вважається автоматично пролонгований на такий же термін.
22. Договір оренди нежитлового приміщення від 30 липня 2018 року та акт приймання-передачі цього об`єкта нерухомості від 01 серпня 2018 року орендарем (відповідачем) не підписаний.
23. Зі змісту наявної в матеріалах справи копії листа, надісланого 03 травня 2024 року ОСОБА_1 на адресу ФГ «Шегедин», вбачається, що вона заперечує щодо продовження терміну дії договору оренди нежитлового приміщення від 30 липня 2018 року та просить звільнити приміщення до 
19 липня 2024 року.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
24. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
25. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
26. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
27. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
28. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
29. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову.
30. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
31. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
32. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
33. Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
34. У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. 
35. У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
36. У частині першій статті 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
37. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні правовідносини.
38. Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
39. Відповідно до статті 793 ЦК України (у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного правочину) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
40. Згідно з частиною першою статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
41. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 
2022 року у справі № 227/3760/19-ц зазначала, що за змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав.
42. Тобто, суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
43. Звертаючись до суд з цим позовом, ОСОБА_1 , як власник нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , посилалась на порушення її прав, як власника та орендодавця, оскільки, після надсилання орендарю ФГ «Шегедин» листа-повідомлення про небажання продовжувати терміну дії договору оренди та необхідність повернення майна, відповідач відмовився звільняти приміщення.
44. Вирішуючи спір, апеляційний суд встановив, що договір оренди нежитлового приміщення від 30 липня 2018 року, на підставі якого позивачка звернулася до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні об`єктом нерухомості, відповідач не підписував, істотних умов цього договору не погоджував, відповідно, волевиявлення з його боку на вчинення даного правочину не було. При цьому суд встановив, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відповідач сплачував, а позивачка приймала плату за користування спірним майном.
45. За цих обставин обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність підстав вважати укладеним сторонами розглядуваної справи договору оренди нежитлового приміщення від 30 липня 2018 року.
46. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог із заявлених в цьому позові підстав, оскільки ОСОБА_1 всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України не довела обставин, на які вона посилалася як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, що є її процесуальним обов`язком.
47. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
48. Вказівка апеляційного суду на належний, на думку цього суду, спосіб захисту прав, які позивачка вважає порушеними, на правильність висновку суду про відмову в задоволенні позову не впливає, а тому не може бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.
49. З урахуванням обставин встановлених у розглядуваній справі, висновки апеляційного суду по суті вирішення спору не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.
50. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
51. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija 
v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
52. Постанова апеляційного суду є достатньо вмотивованою та містить висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
53. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Давидюк В`ячеслав Григорович, залишити без задоволення.
2. Постанову Волинського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников