ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження № 22-ц/821/866/26	Головуючий по першій інстанції	
Справа № 712/15563/25 Категорія: 311000000 	Пономар В.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю.  В. 	

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року 

м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: 

Сіренка Ю.В., Карпенко О.В., Василенко Л.І., 

секретар: Любченко Т.М.,

учасники справи:

позивач – ОСОБА_1 ,

відповідач – Акціонерне товариство «Черкаський приладобудівний завод»,

особа, яка подає апеляційну скаргу – Акціонерне товариство «Черкаський приладобудівний завод»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Черкаський приладобудівний завод» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2026 року (у складі судді Пономаря В.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Черкаський приладобудівний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2025 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
В обґрунтування зазначав, що ОСОБА_1 працював в АТ «Черкаський приладобудівний завод», зокрема з 12.05.2017 був переведений на посаду головного інженера (наказ № 6-к від 12.05.2017). 
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.02.2020 у справі № 712/6044/19 наказ № 27-к від 14.05.2018 про звільнення було визнано незаконним та скасовано, позивача поновлено на посаді головного інженера з 22.12.2017 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.12.2017 до 01.01.2020.
04.01.2021 ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням із займаної посади.
За даними довідки форми ОК-5 від 18.09.2025, у травні 2018 року позивачу було нараховано 15044,12 грн. На думку ОСОБА_1 , за рішенням суду не сплачено та не виплачено відповідачем заробітну плату в розмірі 6294,12 грн за травень 2018 року.
Також зазначав, що у січні 2021 року нараховано заробітну плату в розмірі 41519,33 грн, яку при звільненні не виплачено. З огляду на це, загальна заборгованість із заробітної плати становить 47813,45 грн.
Крім того, позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з січня по червень 2021 року в розмірі 112459,82 грн (121 робочий день * 929, 42 грн).
У прохальній частині позову позивач просив: 
– стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 41519,33 грн;
– стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 41519,33 грн; 
– судові витрати покласти на відповідача.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.02.2026 позов задоволено частково.
Стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 24844,19 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41519,33 грн.
В решті у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з АТ «Черкаський приладобудівний завод» на користь держави судовий збір в розмірі 1548,40 грн.
Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць в розмірі 19982,53 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення заробітної плати в розмірі 6294,12 грн за травень 2018 року, суд першої інстанції зазначив, що стягнення належних позивачу сум за вказаний період вже були предметом судового розгляду в справі № 712/6044/19.
Також судом встановлено, що за січень 2021 року позивачу дійсно було нараховано заробітну плату в розмірі 41519,33 грн (без утримання податку на доходи фізичних осіб та військового збору). Разом з тим, відповідачем надано платіжну відомість за січень 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_1 виплачено готівкою заробітну плату в розмірі 13423,49 грн.
Відтак, невиплаченою залишається сума нарахованої заробітної плати за січень 2021 року у розмірі 24844,19 грн (41519,33 грн (нарахована позивачу сума до виплати) – 16675,14 грн (виплачена сума 13 423,49 грн + 3 251,65 грн (податки та обов`язкові платежі, які підлягали нарахуванню на цю суму відповідно до розрахункового листа), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Крім того, суд першої інстанції, встановивши факт невиплати відповідачем у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, усіх належних позивачеві при звільненні сум, дійшов висновку про наявність підстав для застосування ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
У позовній заяві наведено розрахунок середнього заробітку за шість місяців затримки в розмірі 112459,82 грн, однак у прохальній частині позову представник позивача просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 41519,33 грн.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме у межах заявленої до стягнення суми – 41519,33 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем через підсистему «Електронний суд» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом було порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.
Звертає увагу на те, що згідно зі ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
До матеріалів справи позивачем додано розрахунковий лист за січень 2021 року та довідку про доходи № 11 від 27.01.2021 за 2020 рік. Отже, на момент звільнення позивача (04.01.2021) останній був обізнаний про суму, яка підлягала виплаті при звільненні. 
Відтак, протягом п`яти років з дати звільнення, позивач мав можливість звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, але з невідомих причин цього не зробив, в зв`язку із чим, відповідно ст. 233 КЗпП України, сплив строк на звернення до суду із позовом.
При прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції помилково не взяв до уваги вказані норми законодавства та той факт, що на дату звільнення позивача та на момент звернення до суду із даний позовом, норми ст. 233 КЗпП України щодо тримісячного строку для звернення до суду не були визнані Конституційним Судом України неконституційними, а відтак суд мав застосувати до цих правовідносин строк позовної давності та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.
Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів доходить таких висновків.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 25.10.1989 працював в АТ «Черкаський приладобудівний завод» на посаді директора. З 12.05.2017 відповідно до Наказу № 6-к був переведений на посаду головного інженера.
Наказом № 27-к від 14.05.2018 позивача звільнено з посади головного інженера з 22.12.2017 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.02.2020 у справі № 712/6044/19 позов ОСОБА_1 до АТ «Черкаський приладобудівний завод» про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» № 27-к від 14.05.2018 «Про звільнення головного інженера ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» з 22.12.2017.
Стягнуто з ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 22.12.2017 до 01.01.2020 включно у розмірі 212187, 50 грн, з відрахуванням із вказаної суми податків та обов`язкових платежів.
У подальшому, 04.01.2021 згідно з наказом № 01-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням.
Згідно з розрахунковим листом за січень 2021 року ОСОБА_1 нараховано 41519,33 грн, при цьому зазначено утримання податку на доходи фізичних осіб у розмірі 7473,48 грн та військового збору у розмірі 622,79 грн. Після обов`язкових утримань сума, що підлягала виплаті позивачу, становила 33423,06 грн (а.с. 19).
Також, відповідно до платіжної відомості АТ «Черкаський приладобудівний завод» за січень 2021 року, ОСОБА_1 виплачено 13423,49 грн (а.с. 51).
Разом з тим, позивачем до матеріалів справи долучено довідку Пенсійного фонду України Форми ОК-5 та довідки про доходи, видані АТ «Черкаський приладобудівний завод», де відображена нарахована заробітна плата ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, на підставі досліджених доказів, наявних в матеріалах справи, та враховуючи межі заявлених позовних вимог, дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати в розмірі 24844,19 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41519,33 грн, з подальшим відрахуванням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.
Рішення суду позивачем в апеляційному порядку не оскаржувалось.
В свою чергу, відповідачем АТ «Черкаський приладобудівний завод» було подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції.
Так, скаржник звертає увагу на те, що позивачем пропущено визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду із позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
При цьому, норми ч. 1 ст. 233 КЗпП України визнані неконституційними вже після звільнення ОСОБА_1 та після подачі позовної заяви.
Отже, судом першої інстанції помилково відхилено доводи відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду.
Вирішуючи спір у даній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи АТ «Черкаський приладобудівний завод» про пропуск позивачем строку на звернення до суду із позовом про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, з огляду на наступне.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України.
Частина друга статті 233 КЗпП України (в редакції чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-1Х) не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-1Х, який набрав чинності з 19.07.2022, та яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року.
Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу (в редакції, що діяла з 19.07.2022) строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
За обставинами даної справи, судом встановлено, що позивач звільнений з посади головного інженера 04.01.2021. 
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин (день звільнення та проведення остаточного розрахунку) діяла редакція ч. 2 ст. 233 КЗпП України, яка передбачала право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Зміни до ст. 233 КЗпП України, якими було встановлено тримісячний строк звернення до суду набрали чинності 19.07.2022 та не мають зворотної дії в часі згідно зі ст. 58 Конституції України, а відтак не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Крім того, варто зауважити, що Конституційний Суд України 11 грудня 2025 року розглянув справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та ухвалив рішення № 1?р/2025.
Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Конституційний Суд України виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України.
Так, частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України, в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною та втратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
З огляду на викладене вище, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки у даному випадку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі не обмежується будь-яким строком.
Інших доводів для скасування рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.02.2026 апеляційна скарга не містить.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Черкаський приладобудівний завод» залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 лютого 2026 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.

Судді Ю.В. Сіренко

О.В. Карпенко

Л.І. Василенко