ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року	Львів	Справа № 380/18201/25 пров. № А/857/17904/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Затолочного В.С.,
суддів: Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі №380/18201/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, третя особа Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Костецьким Н.В. у м. Львові в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, дата складення повного тексту судового рішення 02 березня 2026 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також – ОСОБА_1 , позивач) звернулась з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі також – ГУ ПФУ, відповідач), за участі третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення № 133850004746 від 04.07.2025 ГУ ПФУ, яким відмовлено ОСОБА_1 у переведенні із пенсії по віку, обчисленої за Законом України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також – Закон № 1058-IV), на пенсію за віком відповідно до пункту 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі також – Закон № 889-VIII) та статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі також – Закон № 3723-XII) у зв`язку з відсутністю законних підстав та необхідного стажу на посадах державної служби;
- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу роботи позивача, який дає право на призначення пенсії державного службовця, відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII, пункту 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII стаж роботи (на посадах державної служби) на посадах спеціалістів у органах податкової служби (інспекції, адміністрації) ДПС, ДФС, Міндоходів України за період з 01.02.1995 по 02.09.2025 (по день подання даного позову);
- зобов`язати відповідача перевести позивача з пенсії по віку на загальних підставах на пенсію державного службовця за віком відповідно до пункту 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII та статті 37 Закону № 3723-ХІІ з 27.06.2025 - на підставі поданої заяви та доданими до неї документами в тому числі і Довідками, виданими ГУ ДПС у Львівській області 27.06.2025: № 300-13-01-10-00-11; № 301-13-01-10-00-11; № 115-13-01-10-21.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погодившись із вказаним рішенням, ГУ ПФУ подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права вказує, що суд першої інстанції неправомірно зарахував до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців періоди роботи позивача в органах державної податкової служби із присвоєнням їй спеціального звання.
Позивач не скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону № 1058-IV.
27.06.2025 позивач звернулась до Дрогобицького об`єднаного управління Пенсійного фонду України ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ як державний службовець, який має стаж державної служби понад 20 років.
До заяви позивач долучила довідки Головного управління ДПС у Львівській області № 300-13-01-10-00-11 від 27.06.2025 про складові заробітної плати для державного службовця який до 01 січня 2024 р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби , або який працював у державних органах , що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), довідку № 301-13-01-10-00-11 від 27.06.2025 про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця , який до 01 січня 2024 р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (за будь які 60 календарних місяців роботи підряд) та довідку № 115-13-01-10-21 від 27.06.2025 про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця , який до 01 січня 2024 р. працював та звільнився з державних органів, що провели класифікацію посад державної служби, або який працював у державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, посаду якого не було класифіковано, або який працював у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби (за будь які 60 календарних місяців роботи підряд).
Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 30.09.2019 (дублікат), позивач працювала з:
01.02.1995 тимчасово на посаді державного податкового інспектора відділу обліку та обробки даних ДПІ Дрогобицького району;
15.02.1995 прийняла присягу державного службовця;
01.06.1995 присвоєно персональне звання «Інспектор податкової служби ІІІ рангу»;
12.09.1995 на посаді державного податкового інспектора відділу обліку та обробки даних;
02.10.1995 на посаді виконуючого обов`язки начальника відділу обліку і звітності;
02.11.1995 на посаді начальника відділу обліку та звітності;
26.11.1996 на посаді головного державного податкового інспектора відділу обліку та звітності Дрогобицької ДПА;
16.02.1998 на посаді головного державного податкового інспектора відділу обліку та звітності Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Львівської області;
01.04.1998 на посаді головного державного податкового інспектора відділу обліку та звітності та прогнозування надходжень;
01.09.1998 присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової служби ІІ рангу»;
01.09.1998 на посаді головного державного податкового інспектора відділу обліку звітності та оперативного аналізу надходжень;
04.07.2002 на посаді в.о. начальника відділу економічного аналізу та прогнозування надходжень;
14.08.2002 на посаді начальника відділу економічного аналізу та прогнозування надходжень;
23.10.2002 присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової служби І рангу»;
23.10.2002 на посаді начальника відділу прогнозування та аналізу податкових надходжень;
27.01.2005 присвоєно спеціальне звання «Радник податкової служби ІІІ рангу»;
27.01.2005 на посаді начальника відділу економічного аналізу та прогнозування;
07.04.2006 на посаді в.о. начальника відділу економічного аналізу та прогнозування ДПІ у Дрогобицькому районі;
06.06.2006 на посаді начальника відділу економічного аналізу та прогнозування;
23.02.2009 присвоєно спеціальне звання «Радник податкової служби ІІ рангу»;
16.03.2012 на посаді начальника відділу прогнозування, аналізу, обліку та звітності Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Львівській області;
01.07.2013 присвоєно 11 ранг державного службовця;
01.07.2013 на посаді начальника відділу забезпечення доступу до публічної інформації та організації розгляду звернень громадян , надання адміністративних та консультативних послуг управління обслуговування платників податків Дрогобицької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівській області;
01.10.2013 на посаді заступника начальника відділу обслуговування платників податків;
01.01.2015 присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІ рангу»;
05.02.2015 на посаді заступника начальника відділу контролю за декларуванням ПДВ управління оподаткування юридичних осіб Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області;
31.03.2016 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування ПДВ управління податків і зборів з юридичних осіб;
02.06.2017 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу адміністрування та контролю за відшкодуванням ПДВ камеральних перевірок податкової звітності платників території обслуговування Дрогобицької ОДПІ управління податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДФС у Львівській області;
14.09.2018 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з юридичних осіб Дрогобицького управління ГУ ДФС у Львівській області;
03.09.2019 присвоєно 5 ранг державного службовця;
03.09.2019 на посаді старшого державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з юридичних осіб Дрогобицького управління ГУ ДПС у Львівській області;
17.08.2020 на посаді старшого державного ревізора-інспектора Дрогобицького відділу податків і зборів з юридичних осіб ГУ ДПС у Львівській області;
05.01.2021 на посаді старшого державного ревізора-інспектора Дрогобицького відділу камеральних перевірок управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків ГУ ДПС у Львівській області;
21.10.2021 на посаді старшого державного інспектора Дрогобицького відділу камеральних перевірок управління з питань виявлення та опрацювання податкових ризиків ;
24.08.2022 на посаді старшого державного інспектора Дрогобицького відділу податків і зборів з юридичних осіб управління оподаткування юридичних осіб ГУ ДПС у Львівській області;
16.12.2024 припинено державну службу та звільнено з займаної посади за угодою сторін згідно з ч. 2 ст. 86 Закону № 889-VІІІ;
17.12.2024 на посаді головного державного інспектора відділу аналітичної роботи управління оподаткування юридичних осіб ГУ ДПС у Львівській області за строковим призначенням на умовах визначених ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII (зі змінами) де працює по даний час.
За результатами розгляду заяви та документів позивача (за принципом екстериторіальності), рішенням ГУ ПФУ № 133850004746 від 04.07.2025 позивачу відмовлено в перерахунку пенсії, щодо переходу з пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-IV на пенсію за віком відповідно до Закону № 889-VIII.
Підставою відмови у вказаному рішенні зазначено відсутність необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби на 01.05.2016, підстави для проведення перерахунку відсутні (0 років 10 місяців).
Вважаючи протиправним оскаржуване рішення відповідача, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення позивача 27.06.2025 до ГУ ПФУ у Львівській області (Дрогобицького об`єднаного управління ПФУ) дотримано всіх умов, необхідних для реалізації права на переведення на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, пунктів 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а саме позивач досягла 64 річного віку, стаж роботи на посадах державного службовця станом на 01.05.2016 становив понад 20 років. 
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина перша та друга статті 46 Конституції України).
Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються законодавством про пенсійне забезпечення, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, закону про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні (частина перша статті 4 Закону № 1058-IV).
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає Закон № 889-VIII.
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пункті 10 і 12 цього розділу.
Пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Аналогічна позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 569/350/17, від 03.07.2018 у справі № 586/965/16-а та від 10.07.2018 у справі № 591/6970/16-а.
Механізм обчислення стажу державної служби визначено Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 25 березня 2016 р. № 229, згідно з пунктом 4 якого до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах суддів та час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.
Згідно з пунктом 6 вказаного Порядку стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом № 889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII.
Відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, встановлених на той час законодавством.
Тобто, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.
Частиною третьою статті 25 Закону № 3723-XII встановлено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом.
У частині другій вказаної статті закріплено перелік категорій посад державних службовців.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону № 1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 р. № 283 (далі – Постанова № 283) затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (чинного до набрання законної сили Законом № 889-VIII) (далі також - Порядок № 283), яким визначено посади і ранги, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби.
Пунктом 5 Постанови № 283 встановлено, що обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 283 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи.
Згідно записів трудової книжки серія НОМЕР_2 від 13.09.1977 у спірний період позивач працювала в органах державної податкової служби.
Також трудовою книжкою позивачки підтверджується, що 17.05.1994 позивачка склала Присягу державного службовця.
Як встановив суд першої інстанції, відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 від 30.09.2019 (дублікат), позивач в період з 01.02.1995 по 17.12.2024 працювала на посадах спеціалістів у органах податкової служби (інспекції, адміністрації) ДПС, ДФС, Міндоходів України.
Отже, записи у трудовій книжці підтверджують трудову діяльність позивача в період з 01.02.1995 по 17.12.2024 (понад 29 років) в органах державної податкової служби, присвоєння персональних та спеціальних звань, рангів державного службовця. 
Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України від 4 грудня 1990 року № 509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (далі також - Закон № 509-XII), а з 12 серпня 2012 року - Податковий кодекс України (далі також – ПК України).
Згідно з частинами першою та п`ятою статті 15 Закону № 509-XII посадовою особою органу державної податкової служби може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством фінансів України.
Правовий статус посадових осіб органів державної податкової служби, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Законом, а в частині, що не регулюється ним, - Законом України «Про державну службу».
Відповідно до частини сьомої статті 15 Закону № 509-XII посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації. Порядок атестації визначається центральним органом державної податкової служби.
Верховний Суд України сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 08 жовтня 2013 року у справі № 21-275а13 вказано, що аналіз положень статті 37 Закону № 3723-ХІІ, Закону № 509-ХІІ (чинного на час роботи позивача в податковому органі) дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.
Аналогічний підхід застосування означених норм права висловлений і Верховним Судом у постанові від 03.07.2018 (справа № 586/965/16-а) та підтримав в подальшому Верховним Судом у постанові від 18 березня 2021 року (справа № 500/5183/17),
З 12.08.2012 нормами ПК України встановлено, що державна податкова справа - сфера діяльності контролюючих органів, передбачена ПК України і іншими актами законодавства України, спрямована на формування і реалізацію державної податкової політики в частині адміністрування податків, зборі; платежів. Посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.
Згідно з пунктом 342.6 статті 342 ПК України правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України «Про державну службу» та іншими законами.
Посадовим особам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальних органів та державних податкових інспекцій присвоюються спеціальні звання. Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, співвідношення з рангами державних службовців, розмір надбавок за спеціальне звання затверджуються Кабінетом Міністрів України (пункт 343.2 статті 343 ПК України).
Відповідно до положень статті 344 ПК України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.
Частиною другою статті 46 Закону № 889-VIII та Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 р. № 229, які діють з 01.05.2016, закріплено, що до стажу державної служби зараховується, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.
На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень та практики суду касаційної інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.
У розрізі викладеного, колегія суддів констатує, що ГУ ПФУ безпідставно не зарахувало до стажу державної служби позивача період роботи в органах державної податкової служби із присвоєнням їй спеціального звання.
Узагальнюючи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до Закону № 3723-ХІІ, і доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.
Щодо доводів апелянта про відсутність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн та судового збобру у розмірі 3633,60 грн.. колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами першою та другою статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина третя статті 134 КАС України).
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою цієї ж статті встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
За положеннями статті 30 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Колегія суддів зазначає, що у постанові від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
В силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Отже, ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення витрат на професійну правничу допомогу у справі, яка розглядається, є розумність заявлених витрат, тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що складність справи обумовлена як суттю спору й характером спірних правовідносин (нестандартний спір, нетипові правовідносини), так і кількістю учасників, обсягом доказів, кількістю судових засідань.
Апеляційний суд встановив, що відповідачем не подавалось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., жодних заперечень або контр-розрахунків до заявленої позивачем суми відповідних витрат не заявлено.
Таким чином, з поданих до суду документів вбачається зв`язок понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2000 грн з розглядом справи, їх обґрунтованості та пропорційності з огляду на складність справи, характер спірних правовідносин, обсяг доказів та загальний порядок розгляду справи.
За таких обставин колегія суддів вважає належним і достатнім способом відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2000,00 грн. понесених витрат.
Водночас, як убачається з апеляційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанції у цій справі фактично зводяться до необхідності нової правової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів. Водночас зазначеним доводам судом першої інстанції вже була надана оцінка.
Інших доводів на підтвердження правомірності своїх дій відповідач не навів, що не дає підстав вважати висновки суду першої інстанцій помилковими, а застосування ним норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі №380/18201/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк