Справа № 127/34029/25
Провадження № 2/127/7736/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі: головуючого судді Федчишена С.А., при секретарі Підвисоцькій О.Ю., за участю позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Шевченківського районного суду м. Полтави про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовими особами держави, -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2025 до Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Держави Україна в особі Шевченківського районного суду м. Полтави про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовими особами держави. Позовна заява мотивована тим, що 26.11.2010, коли позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в медичному закладі м. Харкова, 5 співробітників «Беркут», не маючи відповідного процесуального документа, увірвалися в будівлю і застосувавши до нього силу, заподіявши при цьому сильний фізичний біль, викрали його і доставили до Октябрського районного суду м. Полтави, де 26.11.2010 розглянуто сфальсифіковане подання слідчого про обрання йому міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, в постанові констатується факт перебування ОСОБА_1 на лікуванні в різних медичних закладах м. Харкова з діагнозами, які вказували на тяжкість хвороби, яка позбавляла його можливості бути присутнім в судових засіданнях. Разом з тим, суд допустив чергові неправомірні дії і свавілля, свідомо навмисне не побачив, що у матеріалах справи були відсутні дані про те, що ОСОБА_1 ховався від слідства, що він не з`являвся на виклики слідчого, відсутні дані про те, що він шахрайським шляхом заволодів нерухомим майном ТОВ «Ідалія», відсутні дані про можливість утримання ОСОБА_1 в СІЗО, відсутні дані про наявність у позивача закордонного паспорта і значної суми грошей, відсутні дані про можливість впливу ОСОБА_1 на свідків, враховуючи факт перебування його на стаціонарному лікуванні, відсутні офіційні дані про оголошення його у розшук, дані фальсифікування ним будь- яких документів, водночас у кримінальній справі наявна відповідь головного лікаря Харківської міської лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова, ОСОБА_2 , згідно якої відомо, що ОСОБА_1 , 1945 р.н. дійсно перебував на лікуванні у хірургічному відділенні з 07.02.2010 по 18.02.2010, де його прооперовано в ургентному порядку та виконано резекція сигмоподібної кишки за ОСОБА_3 з приводу раку сигмоподібної кишки. Оскільки у пацієнта наявна колостома, вона потребує спеціального догляду, за відсутності спеціального гігієнічного догляду, можуть розвинутись параколостомічні ускладнення, що потребуватиме додаткового лікування. Проте, суд навіть не вислухавши обґрунтовані доводи адвоката про непричетність ОСОБА_1 до штучно інкримінованого особливо тяжкого злочину і неможливості перебування в СІЗО, вийшов у нарадчу кімнату та продублювавши текст сфальсифікованого подання слідчого, оголосив від імені України заздалегідь надрукований текст неправосудної постанови на шести аркушах, про обрання завідомо невинному та тяжко хворому ОСОБА_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вніс до офіційного документа свідомо неправдиві відомості, не врахувавши його вік, статус у суспільстві, наявність урядових нагород, стану здоров`я та неможливості утримання в СІЗО. Винесенням неправосудної постанови від 26.11.2010 суд усвідомлено незаконно позбавив волі ОСОБА_1 , невинного та тяжко хворого, в результаті чого він був заточений в казематах СІЗО, де його життя зазнало реальної небезпеки. ОСОБА_1 відчував моральні страждання від беззаконня і свавілля суду, сильний фізичний біль у зв`язку з ненаданням йому медичної допомоги, як онкохворому, оскільки у СІЗО були відсутні фахівці його профілю захворювання, що є порушенням ст. 5 Європейської Конвенції. Постановою слідчого СУ УМВСУ в Полтавській області від 21.07.2011 закрито кримінальну справу №10231067 відносно ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю в його діях злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч.2,3 ст. 358 КК України, по реабілітуючим його підставам. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 770 000,00 грн., завданої Державою Україна в особі Шевченківського (Октябрського) районного суду м. Полтави.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
03.12.2025 за допомогою системи «Електронний суд» представником відповідача Шевченківського районного суду м. Полтави подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що позивач фактично намагається переглянути судові рішення в іншому порядку, що є зловживанням процесуальними правами та суперечить принципу незалежності судової влади. Крім того, позивач ОСОБА_1 у зв`язку з проведенням у нього обшуку, затримання та тримання під вартою з 26.11.2010 по 14.01.2011 у кримінальній справі №59100063, за фактом заволодіння чужим майном ТОВ фірма «Ідалія» за ч.4 ст. 190 КК України, вже звертався з цивільними позовами до Держави Україна, які були частково задоволені, правові підстави для повторного задоволення позову до тієї ж сторони, хоча в особі іншого органу державної влади (суду), у зв`язку з тими ж обставинами, відсутні. Позивачем не доведено протиправності дій посадових осіб Шевченківського (раніше – Октябрського) районного суду м. Полтави, оскільки наведені судові рішення ухвалені на підставі відповідних клопотань слідчих, погоджених з прокурорами, в межах судової компетенції та відповідно до процесуального закону. Незгода з судовим рішенням не є доказом незаконності дій судді. Теперішні вимоги ОСОБА_1 базуються на висновку судово-психологічного експерта №2942 від 18.04.2014, якому вже надано оцінку суду та за ним визначено розумну і справедливу суму сатисфакції з боку держави.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи, звернувся до суду з заявою, в якій просив суд розглянути справу без участі представника відповідача, заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 просив залишити без задоволення.
Дослідивши надані докази, заслухавши пояснення позивача, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. 
Судом встановлено, що постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 19.08.2010 по справі №4а-929/10, надано дозвіл на проведення обшуку в жилих приміщеннях по місцю проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 9-10)
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.11.2010 по справі №4а-1217/10, надано дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Новосибірськ, РФ і доставку його в суд під вартою. (а.с. 13-14)
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.11.2010 по справі №4-а-1217/10, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмістивши його для утримання в слідчий ізолятор міста Полтави. (а.с. 15-17)
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 09.12.2010 по справі №10-524/2010, апеляцію адвоката Петренка В.В., що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 26.11.2010 у відношенні нього – без змін. (а.с. 18-19)
Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.01.2011 по справі №4-15/11, продовжено термін тримання під вартою по кримінальній справі №10231067 до 4-х місяців ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Новосибірськ РФ, який утримується в Полтавському слідчому ізоляторі. (а.с. 21-23)
Як вбачається з Постанови про закриття кримінальної справи відносно особи від 21.07.2011, кримінальну справу №10231067 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито у зв`язку з відсутністю в його діях ознак злочинів передбачених ст. 190, ст. 358 КК України. (а.с. 32-38)
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частинами 1-3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18, від 27 березня 2023 року, справа № 757/221/21-ц, провадження № 61-10631св22.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно з статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізувала у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.
Зокрема, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Європейський суд з прав людини неодноразова вказував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди тим, що суд свідомо ухвалював неправосудні постанови щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно нього, явно невинного і тяжкого хворого, внаслідок чого з вини суду ОСОБА_1 незаконно перебував у СІЗО та ІТТ без надання медичної допомоги як онкохворому, що підтверджується постановою про закриття кримінальної справи від 21.07.2011, якою кримінальну справу №10231067 відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито у зв`язку з відсутністю в його діях ознак злочинів передбачених ст. 190, ст. 358 КК України.
Проте такі обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки наведені рішення ухвалювалися суддями на підставі відповідних клопотань слідчих, погоджених з прокурорами, у межах судової компетенції та відповідно до процесуального закону. Судді виконували свої професійні обов`язки та діяли в межах наданих повноважень, свідомого порушення суддями своїх службових обов`язків не встановлено.
Відповідно до частин першої, одинадцятої статті 49 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.
Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Закони України не передбачають розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Відповідно до ст. ст.76,77,78 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
У даному випадку, суд виходить з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджений, своєчасний, справедливий судовий розгляд, а сам факт закриття кримінального провадження не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.
Позивач не надав доказів, які б підтверджували його реальні душевні страждання та їхній причинний зв`язок саме з діями суддів, а не працівників правоохоронних органів та пенітенціарної установи, щодо дій (бездіяльності) яких вже наявні рішення судів, які набрали законної сили.
Судом береться до уваги, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.10.2015, з урахуванням постанови апеляційного суду Харківської області від 24.07.2018 та постанови ВС від 27.03.2019 інший позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України 50 000,00 грн. на відшкодування шкоди, завданої посадовими особами Полтавського слідчого ізолятора під час його тримання під вартою та ненадання належної медичної допомоги.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 4 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У даному випадку, надані суду докази завданої позивачу моральної шкоди, не підтверджують причинно - наслідковий зв`язок між діями заподіювачів та шкодою, на яку посилається позивач. Будь-яких інших належних та допустимих доказів позивач суду не надав.
Зважаючи на викладене, в задоволенні позовних вимог пред`явлених до Держави Україна в особі Шевченківського районного суду м. Полтави, слід відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст.ст.12,13,76,141, 259,263-265,268,279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення припущенного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 15.06.2026.

ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 )
Держава Україна в особі Шевченківського районного суду м. Полтави (код ЄДРПОУ: 02886195, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Навроцького, буд. 5)

СУДДЯ: