ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року   Справа № 902/110/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Романюк Ю.Г. ,  суддя Тимошенко О.М. 

секретар судового засідання Кравчук О.В. 

за участю представників сторін:
позивача: Шиманський В.М. (в режимі відеоконференції) 
відповідача: Кулішенко М.Ю. (в режимі відеоконференції) 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" 
на ухвалу Господарського суду Вінницької області (про забезпечення позову) від 16.03.2026 
у справі № 902/110/26

за позовом Малого підприємства виробничо-комерційна приватна фірма "Вікторія"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України"
про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення у розмірі 1 101 173,79 гривень

13.03.2026 до Господарського суду Вінницької області від Малого підприємства виробничо-комерційна приватна фірма "Вікторія" надійшла заява № б/н від 13.03.2026 (вх. № 01-30/2564/26 від 13.03.2026) про забезпечення позову.
Господарський суд Вінницької області ухвалою від 16.03.2026 у справі № 902/110/26 заяву Малого підприємства виробничо-комерційна приватна фірма "Вікторія" про забезпечення позову задоволив, наклав арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України", які знаходяться на банківських рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" у межах суми позову 1 101 173,79 гривень.
23.03.2026, через систему Електронний суд, відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України", не погоджуючись з постановленою ухвалою, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої скаржник зазначає:
- заява про забезпечення позову, подана позивачем, всупереч ст. 74, 136, 137 ГПК України, не містить належних, достатніх та допустимих доказів, що обґрунтовано підтверджували б необхідність забезпечення позову;
- суд першої інстанції задовольнив заяву позивача про забезпечення позову за відсутності належного та аргументованого обґрунтування причин звернення із такою заявою, а також за відсутності доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування конкретного заходу забезпечення позову;
- зі змісту заяви позивача про забезпечення позову не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем рішення суду про задоволення позову: жодного документального підтвердження та інформації стосовно того, що відповідачем здійснюються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду;
- позивачем не надано доказів на підтвердження того, що незабезпечення позову порушить його права та в подальшому утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду;
- однак судом першої інстанції відсутність доказів фактично проігноровано та ухвалено неправомірне рішення про задоволення вимог позивача щодо забезпечення позову;
- відповідачем жодні дії щодо ухилення від виконання своїх господарських зобов`язань не здійснюються, наявність спору між відповідачем та позивачем, як така, не може і не має бути єдиною підставою для застосування до відповідача неспівмірних обмежень у вигляді арешту грошових коштів;
- жодних фактів недобросовісної, протиправної діяльності відповідача, які б прямо або побічно підтверджували наявність намірів на виведення коштів/інших активів з метою подальшого ухилення від виконання судового рішення, встановлено не було;
- починаючи з лютого місяця 2026 року, відповідач достеменно був обізнаний і про зміст заявленого позивачем позову, і про сутність позовних вимог. Однак протягом усього цього часу аж до сьогоднішнього дня відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на ухилення від подальшого виконання рішення суду, в тому числі дій щодо відчуження майна тощо;
- не вчинення відповідачем дій щодо виведення власних активів/відчуження майна протягом більш ніж 1 місяця з моменту відкриття провадження у справі та протягом більш ніж 6 місяців з моменту висловлення МП ВКПФ "Вікторія" до відповідача своїх безпідставних вимог щодо усунення якихось недоліків об`єкта оренди, безпосередньо підтверджує, що, навіть будучи обізнаним про наявність у позивача певних майнових вимог, які згодом стали предметом судового спору, відповідач продовжив добросовісно здійснювати свою підприємницьку діяльність, не вчиняючи жодних дій, які могли б бути розтлумачені як спрямованість на ухилення від виконання судового рішення;
- всупереч вищенаведеному, судом першої інстанції відповідні обставини належним чином не досліджено, відсутність дійсної необхідності для забезпечення позову проігноровано, а відтак допущено формальний підхід до розгляду відповідного клопотання, в результаті чого накладено на відповідача не співмірне та безпідставне обмеження;
- арешт на суму у більш ніж 1 млн гривень призводить до фактичного блокування господарської діяльності ТОВ «ТІАРАЙ УКРАЇНИ», що здійснює підприємницьку діяльність в сфері медичної практики, яка передбачає покриття видатків, виконання господарських зобов`язань в частині їх безготівкової оплати тощо;
- суд першої інстанції, розглядаючи заяву позивача про забезпечення позову, не перевірив, чи дійсно існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; не з`ясував дані про відповідача, не врахував специфіку його діяльності та наявні у зв`язку із цим додаткові негативні наслідки від застосування заходів забезпечення позов.
На підставі викладеного скаржник просить скасувати ухвалу Господарського суду Вінницької області про забезпечення позову від 16 березня 2026 року у справі № 902/110/26 та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви Малого підприємства виробничо-комерційна приватна фірма "Вікторія" про забезпечення позову в повному обсязі.
24.03.2026 апеляційну скаргу зареєстровано у суді апеляційної інстанції.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 24.03.2026, для розгляду справи № 902/110/26 визначено колегію суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, Павлюк І.Ю., Розізнана І.В.
Листом № 902/110/26/1449/26 від 24.03.2026 матеріали справи витребувано з Господарського суду Вінницької області.
14.04.2026 до суду надійшли матеріали оскарження ухвали від 16.03.2026 у справі № 902/110/26.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" на ухвалу Господарського суду Вінницької області (про забезпечення позову) від 16 березня 2026 року у справі № 902/110/26. Розгляд апеляційної скарги призначено на 06.05.2026 о 10:00.
21.04.2026 (вх. № 3247/26) , через систему Електронний суд, від Малого підприємства виробничо-комерційна приватна фірма "Вікторія" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" на ухвалу Господарського суду Вінницької області (про забезпечення позову) від 16.03.2026 у справі № 902/110/26 - залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Вінницької області (про забезпечення позову) від 16.03.2026 у справі № 902/110/26 - без змін.
Ухвалою суду від 21.04.2026 задоволено клопотання (вх. № 1844/26) представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" та заяву (вх. № 1846/26) Малого підприємства виробничо-комерційної приватної фірми "Вікторія" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
У зв`язку із відпусткою суддів-членів колегії Павлюк І.Ю. та Розізнаної І.В. у період з 04.05.2026 по 12.05.2026 включно, проведено їх заміну у судовій справі № 902/110/26, протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2026, яким визначено для розгляду справи колегію суддів у складі: Крейбух О.Г. головуючий суддя, судді Романюк Ю.Г., Тимошенко О.М.
Ухвалою суду від 04.05.2026 (Крейбух О.Г. головуючий суддя, судді Романюк Ю.Г., Тимошенко О.М.) прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" на ухвалу Господарського суду Вінницької області (про забезпечення позову) від 16.03.2026 у справі № 902/110/26 до свого провадження. 
В судовому засіданні 06.05.2026 представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги. Представник позивача надав заперечення щодо апеляційної скарги відповідача, з підстав викладених у відзиві.
Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали оскарження ухвали, апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року Мале підприємство виробничо-комерційної приватної фірми "Вікторія" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" про стягнення за договором оренди нежитлового приміщення № 7 від 01.10.2024 - 986 775,71 гривень збитків, завданих внаслідок пошкодження об`єкту оренди, 16 660,00 гривень заборгованості з орендної плати за період повернення майна з 30.09.2025 по 30.10.2025 та 99 960,00 гривень неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України за період з 31.10.2025 по 26.02.2026.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 03.02.2026 позовну заяву № б/н від 29.01.2026 (вх. № 124/26 від 29.01.2026) Малого підприємства виробничо-комерційна приватна фірма "Вікторія" залишено без руху із встановленням позивачу строку та способу усунення недоліків позовної заяви.
04.02.2026 до Господарського суду Вінницької області від позивача надійшла заява про усунення недоліків № б/н від 04.02.2026 (вх. № 01-34/1187/26 від 04.02.2026) з додатками.
У додатку до заяви про виправлення недоліків позовної заяви позивачем долучено позовну заяву у новій редакції, за змістом прохальної частини якої позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" на користь Малого підприємства виробничо-комерційної приватної фірми "Вікторія" заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення № 7 від 01.10.2024 у розмірі 1 101 173,79 гривень, яка складається із 986 775,71 гривень збитків, завданих внаслідок пошкодження об`єкту оренди, 16 660,00 гривень орендної плати за період повернення майна з 30.09.2025 по 30.10.2025 та 97 738,08 гривень неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України за період з 31.10.2025 по 23.01.2026.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 09.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 902/110/26, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
13.03.2026 до Господарського суду Вінницької області від Малого підприємства виробничо-комерційна приватна фірма "Вікторія" надійшла заява № б/н від 13.03.2026 (вх. № 01-30/2564/26 від 13.03.2026) про забезпечення позову.
Вказана заява обґрунтована наступним:
- спірні правовідносини щодо оренди 238,0 кв.м нежитлового приміщення, яке розташоване в м. Бар по вул. М. Туніки, 14, між МП ВКПФ "Вікторія" та ТОВ "Технології ресурси інвестиції України" тривали з 01.10.2019 по 30.09.2025 (строк дії договору) з метою розташування закладу охорони здоров`я, зокрема клініки Med Ok;
- з 01.11.2019 розпочалась фактична оренда, орендарем в приміщеннях було облаштовано кабінети лікарів, шляхом монтажу гіпсових плит - перегородок та дверей, кондиціонерів;
- ТОВ "Технології ресурси інвестиції України" протягом строку оренди за згодою орендодавця здійснило лише монтаж 4 кондиціонерів, що підтверджується листами (вх. № 5 від 02.07.2021, вих. № 9 від 30.06.2021). Будь-яких інших перепланувань чи будівельних робіт, зокрема монтажу гіпсових перегородок, орендар без погодження не здійснював і дозволів відповідно до п. 6.3.6, 6.3.7 договору не отримував;
- відповідач порушив умови договору, оскільки після його припинення не повернув об`єкт оренди у стані, в якому він був переданий, та не відновив його, що спричинило збитки у вигляді вартості відновлювального ремонту. Відповідно до висновку експерта № ОС-557 від 07.01.2026, вартість необхідних ремонтно-будівельних робіт станом на 05.01.2026 становить 986 775,71 грн, що позивач вважає своїми збитками;
- крім того, з огляду на п. 5.6 договору, позивач заявив вимоги про стягнення орендної плати у сумі 16 660,00 грн за період з 30.09.2025 по 30.10.2025 включно, а також неустойки згідно з п. 7.2 договору у розмірі 97 738,08 грн у зв`язку з неповерненням об`єкта оренди.
На думку позивача, забезпечення позову є процесуальною гарантією виконання рішення суду та не вирішує спір по суті, у зв`язку з чим позивач просив накласти арешт на кошти відповідача в межах ціни позову, що, на його думку, забезпечить ефективне виконання можливого рішення суду.
16.03.2026 місцевим господарським судом постановлено оскаржувану ухвалу, якою заяву позивача про забезпечення позову задоволено.
Вказана ухвала мотивована наявністю правових та фактичних підстав для вжиття заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим заява позивача про забезпечення позову підлягає задоволенню шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах суми позову.
Розглянувши матеріали оскарження ухвали, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при постановленні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Частиною 1 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин 1-4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 136 ГПК України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Колегія суддів зазначає, що правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України у контексті мети та сутності забезпечення позову є послідовними і сталими, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 910/1686/24, від 26.08.2024 у справі № 922/1454/24, від 15.09.2025 у справі № 910/6393/25, від 08.10.2025 у справі № 907/609/25 тощо.
Метою заходу забезпечення є підтримання "status quo", поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 також висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 925/1459/23, від 06.06.2024 у справі № 910/17599/23, від 24.05.2023 у справі № 906/1162/22, від 29.06.2023 у справі № 925/1316/22.
Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду тощо.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії тощо.
Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відомості про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Предметом позову у цій справі є вимога майнового характеру про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 101 173,79 грн.
Отже виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості.
Колегія суддів зазначає, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, що знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що такий вид забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки такі грошові кошти фактично перебувають у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
З резолютивної частини оскаржуваної ухвали Господарського суду Вінницької області (про забезпечення позову) від 16.03.2026 у цій справі вбачається, що на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" та обліковуються на його банківських рахунках, накладено арешт у межах суми позову - 1 101 173,79 грн.
З огляду на те, що предметом спору є майнова вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 1 101 173,79 грн, колегія суддів вважає, що обраний позивачем захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову є співмірним заявленим вимогам, не перешкоджає здійсненню господарської діяльності відповідача, не порушує прав інших осіб та має тимчасовий характер до вирішення спору по суті.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 06.10.2022 у справі № 905/446/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22, від 07.11.2024 у справі № 915/538/24, у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач.
Наведений підхід щодо розподілу тягаря доказування обставин співмірності заходів забезпечення позову є логічним та раціональним, адже інформація щодо дійсного фінансового стану відповідача (у тому числі відомості стосовно наявності банківських рахунків, фінансово-економічний стан клієнта) у розумінні статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є банківською таємницею, а тому саме відповідач має можливість більш повно доводити наведені обставини. Зокрема спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми; обґрунтувати, яким чином накладення арешту на грошові кошти відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах в межах оспорюваної суми порушує його права; зазначити про наявність у нього на відкритих ним рахунках в банківських установах достатньої кількості грошових коштів, про наявність іншого майна (із конкретизацією переліку та вартості), що в сукупності свідчитиме про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду у справі в разі задоволення позову у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів відповідача на відкритих ним рахунках в банківських установах та належного йому майна в межах спірної суми.
Відповідач не позбавлений права подати суду докази, які б дозволили оцінити дійсний майновий стан відповідача та в залежності від цього встановити, чи є ризики утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або, що заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, є неспівмірними (наприклад надати докази оцінки майна, які б підтверджували можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває спірну суму).
Водночас, у разі, коли відповідач не доводить, що наявних у нього грошових коштів та майна достатньо для виконання судового рішення у разі задоволення позову, накладення арешту на грошові кошти та майно в межах спірної суми є співмірним та виправданим. Аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постанові від 07.01.2025 у справі № 910/1/21.
Отже твердження скаржника про ненадання позивачем доказів на підтвердження реальної загрози неможливості виконання судового рішення у цій справі суперечать усталеним висновкам Верховного Суду щодо доведення можливості відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном при розгляді заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
Колегія суддів зауважує, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 щодо застосування статей 136-139 ГПК України).
До того ж відповідач не був позбавлений права подати до суду докази, які б дозволили оцінити його дійсний фінансовий стан та, залежно від цього, встановити, чи існують ризики утруднення виконання судового рішення у разі задоволення позову або чи є заходи забезпечення позову, про вжиття яких просить позивач, неспівмірними (зокрема, надати докази наявності на рахунках достатньої суми грошових коштів або іншого ліквідного майна, вартість якого покриває спірну суму, чи обґрунтувати, яким чином арешт коштів у межах позовних вимог впливає на господарську діяльність відповідача та призводить до надмірного обмеження його прав).
Разом з тим суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання відповідача на оборотно-сальдову відомість по рахунку, як доказ достатності майна для виконання можливого рішення суду, оскільки така відомість сама по собі є внутрішнім бухгалтерським документом, який відображає облікові (балансові) показники, однак не підтверджує реальної вартості відповідного майна, а бухгалтерське відображення активів не підтверджує їх придатності для забезпечення виконання судового рішення.
Отже наведені відповідачем дані мають виключно обліковий характер і не доводять його реальну платоспроможність у контексті виконання судового рішення у разі задоволення позову.
До того ж оборотно-сальдова відомість, на яку посилається скаржник, була долучена до заперечень на заяву про забезпечення позову (вх. № 01-30/2644/26), які зареєстровані судом першої інстанції 17.03.2026, тобто після постановлення оскаржуваної ухвали (16.03.2026), у зв`язку з чим не могла бути предметом дослідження місцевим господарським судом.
Крім того колегія суддів відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду щодо обов`язкового подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, оскільки, як вже зазначалося вище, вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Доводи апелянта про те, що він не вчиняв дій щодо відчуження майна або виведення активів, не спростовує правомірності вжиття заходів забезпечення позову, оскільки сама лише відсутність таких дій на певний момент часу не виключає можливості їх вчинення у майбутньому.
Інші твердження скаржника фактично спрямовані на заперечення доцільності забезпечення позову, що не спростовує висновків суду першої інстанції про наявність підстав для його застосування.
Враховуючи наведе вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з статтею 86 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з статтею 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище в сукупності, апеляційний господарський суд вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень. Ухвала Господарського суду Вінницької області від 16.03.2026 (про забезпечення позову) у справі № 902/110/26 є законною та обґрунтованою, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для її скасування.
На підставі статті 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технології ресурси інвестиції України" - залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 16 березня 2026 року у справі № 902/110/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Справу № 902/110/26 повернути до Господарського суду Вінницької області.

Повну постанову складено "06" травня 2026 р.

Головуючий суддя Крейбух О.Г. 

Суддя   Романюк Ю.Г. 

Суддя   Тимошенко О.М.