ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.05.2026	Справа № 910/694/26	
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС-ПОЛТАВА» 
до 1) Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів,
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЄДЖЕР ПЛЮС» 
про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном
Суддя Карабань Я.А.
Секретар судових засідань Дубина Т.М.
представники учасників справи:
від позивача: Книш М.В.;
від відповідача-1: Кунда А.О.;
від відповідача-2: не з`явився;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС-ПОЛТАВА» (надалі – позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (надалі – відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЄДЖЕР ПЛЮС» (надалі – відповідач-2) в якому просить суд:
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину – договору про управління активами (майном) від 04.09.2025, укладеного між відповідачем-1 (установник управління) та відповідачем-2 (управитель), за яким установник управління передав управителеві майно: - нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, що належить позивачу на праві приватної власності, шляхом стягнення з відповідача-1 та з відповідача-2 на користь позивача збитків у розмірі 47 600,00 грн солідарно;
- усунути перешкоди у здійсненні позивачем, як власником майна, права користування та розпоряджання своїм майном шляхом заборони відповідачу-1 та відповідачу-2 здійснювати заходи з управління активами – нежитловими приміщеннями (магазин), загальною площею (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, що належить позивачу на праві приватної власності, як майном, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Хардіної О.П. від 16.08.2023, провадження № 1-кс/761/18968/2023, справа №761/29074/23.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/694/26. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в справі на 24.02.2026.
04.02.2026 від представника позивача надійшло клопотання про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 задоволено клопотання представника позивача про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції та постановлено забезпечити його участь у підготовчому засіданні призначеному на 24.02.2026 та в усіх наступних засіданнях у режимі відеоконференції, поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів.
18.02.2026 від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує щодо задоволення позову в повному обсязі, та, зокрема, зазначає, що з огляду на правомочності (володіння, користування та розпорядження), визначені відповідно до положень Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (надалі – Закон України № 772-VІІІ), виключно АРМА є суб`єктом, уповноваженим вилучати корисні властивості з майна, яке є речовим доказом у рамках кримінального провадження та на яке накладено арешт, у спосіб, передбачений законодавством України. Також вказує, що договір управління укладено на підставі чинної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.09.2023 у справі № 761/35057/23, у передбаченому статтею 21 Закону України № 772-VІІІ порядку, а тому підстав для тверджень про те, що договір управління є нікчемним немає. Дії АРМА щодо укладання зазначеного договору управління здійснені відповідно до норм законодавства України. Крім цього, зазначає, що зміни, внесені Законом № 4503-ІХ (набрав чинності 30.07.2025) до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», не можуть бути застосовані до вказаних торгів, оскільки Закон № 4503-ІХ не має зворотної дії в часі, а вимога щодо ідентифікації активу стосується лише торгів, що будуть оголошені після набрання чинності змін, а не до їх внесення. Також вказує, що код 99999999-9 «Не відображене в інших розділах» у публічних закупівлях використовується для товарів, робіт чи послуг, які не мають чіткого 4-значного коду або стосуються відшкодування витрат, коли їх складно віднести до конкретного розділу. Враховуючи, що активи, які передаються в управління є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та з огляду на те, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирається показник « 99999999-9 Не визначено». Крім цього, зазначає, що договір управління укладено в строк 14 днів, що відповідає вимогам абзацу 4 пункту 49 Особливостей, а тому доводи позивача є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм законодавства і перебігу строку, оскільки з моменту повідомлення про намір укласти договір, тобто з 06.08.2025 та до 11.08.2025 (коли іншим учасником було подано скаргу до Антимонопольного комітету України) строк становить 5 днів, а рішення органу оскарження було оприлюднене 26.08.2025, тобто перебіг строку для укладення договору поновлюється з наступного календарного дня – 27.08.2025. Також звертає увагу, що задоволення позовних вимог не призведе до очікуваних позивачем результатів/наслідків, оскільки право власності позивача на майно, передане в управління АРМА, обмежено арештом, який є діючим. Крім цього, вказує, що немає підстав для відшкодування на користь позивача збитків у розмірі 47 600,00 грн, зокрема з АРМА.
23.02.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти викладених відповідачем доводів у відзиві на позов, посилаючись на те, що вони не відповідають фактичному змісту ані ухвали слідчого судді про арешт майна позивача, ані ухвали слідчого судді про порядок зберігання доказів у цій справі. Також вказує, що у спірних правовідносинах, у разі колізії між нормами частини 2 статті 21 Закону України № 772-VIII та нормами наказу АРМА від 23.03.2022 № 78, відповідач-1 мав керуватись положеннями Закону України № 772-VIII, однак, відповідач-1 вчинив протиправне діяння щодо невиконання наведеної вимоги законодавства. Крім цього, зазначає, що до відповідних активів позивача мала бути проведена ідентифікація активів, у свою чергу, відповідач-1 спотворює у відзиві дійсний зміст положень законодавства для приховування факту невиконання ним обов`язків, передбачених законодавством, чим порушено майнові права позивача. Також вказує, що слід розмежовувати юридичний факт винесення слідчим суддею ухвали про передачу майна АРМА (на існуванні якого відповідач-1 наголошує у відзиві) та юридичний факт наявності у АРМА повноважень на прийняття такого майна і здійснення щодо нього заходів з управління (на відсутності якого позивач наголошує у позовній заяві). Зазначає, що відповідач-1 безпідставно намагається ототожнити вказані юридичні факти, що не ґрунтується на нормах законодавства, у той же час, наведені обставини (юридичні факти) не є тотожними, а відтак доведення однієї з них не свідчить про доведення іншої, що спростовує позицію відповідача-1, викладену у відзиві. Крім цього, зазначає, що умисне невиконання відповідачем-1 обов`язку з ідентифікації активів призвело до укладення спірного договору та подальшої передачі відповідного майна позивача в управління відповідачеві-2 з порушенням майнових прав позивача, у той час, коли відповідач-1 мав обов`язок та міг подолати вищенаведену колізію законодавства шляхом виконання вимог Закону № 4503-IX, він умисно не здійснив цього на шкоду правам позивача. Також вказує, що доводи відповідача-1, викладені у відзиві, спростовуються фактичними обставинами та положеннями законодавства, у свою чергу, підтверджує нікчемність договору управління активами (майном) від 04.09.2025 в силу положень пункту 5 частини 1 статті 43 Закону України «Про публічні закупівлі» та підпункту 5 пункту 21 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178. 
У підготовче засідання 24.02.2026 з`явилися представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольними ухвалами долучив до матеріалів справи відзив на позов відповідача-1 від 18.02.2026 та відповідь на відзив відповідача-1 від 23.02.2026. Також у підготовчому засіданні представник відповідача-1 заявив усне клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату, яке суд протокольною ухвалою задовольнив.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2026 відкладено підготовче засідання в справі на 24.03.2026.
25.02.2026 від представника відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
У підготовче засідання 24.03.2026 з`явилися представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи заперечення відповідача-1 на відповідь на відзив від 25.02.2026. Також суд протокольною ухвалою продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2026 відкладено підготовче засідання в справі на 22.04.2026.
У підготовче засідання 22.04.2026 з`явилися представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.04.2026 враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонам надавалось достатньо часу для надання доказів та пояснень по суті спору, окрім того, не було зазначено про неможливість надання доказів чи заявлення клопотань, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.05.2026.
У судове засідання 26.05.2026 з`явились представник позивача та представник відповідача-1, представник відповідача-2 в засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином. Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити, представник відповідача-1 заперечував проти задоволення позову.
Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.
Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи в разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження в справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. 
Отже, враховуючи, що явка представника відповідача-2 у судове засідання обов`язковою не визнавалась, останній повідомлений про хід розгляду справи у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, у межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі представника відповідача-2 за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 26.05.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС-ПОЛТАВА» є власником об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 15425066, а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальною площею 228,6 кв.м, які знаходяться за адресою: Полтавська область, місто Полтава, вулиця Жовтнева, будинок 62, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №451327537 від 10.11.2025 (т.1 а.с. 25-27).
Як зазначає позивач, вказане нерухоме майно було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «БІЛ-ПОЛТАВА», яке використовувало вказані нежитлові приміщення (магазин) у власній господарській діяльності, що підтверджується договором оренди майна №3 від 29.02.2024, актом прийому-передачі приміщення від 01.03.2024, рахунками на оплату, актами здачі-приймання робіт (надання послуг) та платіжними інструкціями (т.1 а.с. 137-169). 
У рамках кримінального провадження №42023000000000373 від 09.03.2023, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 111-02, ч. 3 ст. 258-5 КК України, прокурором відділу Офісу генерального прокурора подано до Шевченківського районного суду міста Києва клопотання про накладення арешту на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Полтава» (код ЄДРПОУ 21076355), Товариства з обмеженою відповідальністю «Весо» (код ЄДРПОУ 35658469), Товариства з обмеженою відповідальністю «Новинка-Полтава» (код ЄДРПОУ 13949214), Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і Ко» (код ЄДРПОУ 32689830).
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 клопотання прокурора задоволено та накладено, зокрема, арешт майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс Полтава» (код ЄДРПОУ 21076355):
1. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2040074553101, Тип об`єкта: нежитлові будівлі (заклад громадського харчування), адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Небесної Сотні, буд. 34А;
2. Реєстраційний номероб`єкта нерухомого майна: 611140353101, Тип об`єкта: громадська будівля, Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 1165.1, Опис: громадська будівля А-2, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Грушевського Михайла, буд. 4;
3. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 472780253101, Тип об`єкта: земельна ділянка, Кадастровий номер: 5310137000:18:008:0199, Опис об`єкта: Площа (га): 0.1089, Цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, адреса: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Грушевського Михайла, 4;
4. Реєстраційний номер майна: 9839441, Тип майна: нежитлове приміщення (магазин), адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Бірюзова Маршала, буд. 86;
5. Реєстраційний номер майна: 14189226, Тип майна: нежитлове приміщення (магазин), Загальна площа (кв.м): 72.1, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Лідова, буд. 11;
6. Реєстраційний номер майна: 15425017, Тип майна: нежитлові приміщення (магазин), Загальна площа (кв.м): 13.4, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62;
7. Реєстраційний номер майна: 15425066, Тип майна: нежитлові приміщення (магазин), Загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62;
8. Реєстраційний номер майна: 15863830, Тип майна: нежитлове приміщення (магазин), Загальна площа (кв.м): 73.4, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Паризької Комуни, буд. 18А;
9. Реєстраційний номер майна: 12328685, Тип майна: нежитлова будівля, (магазин), адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Духова Генерала, буд. 6А.
У подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023, шляхом передачі Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів для здійснення заходів з управління ним, а саме майно, яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс Полтава» (код ЄДРПОУ 21076355), зокрема, й спірне нерухоме майно.
У травні 2025 року відповідачем-1 через електронну систему закупівель Prozorro, за посиланням: https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-22-004014-a, розміщено оголошення про проведення процедур закупівель: Послуги з управління активами, відповідно до ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, унікальний номер закупівлі: UA-2025-05-22-004014-a, класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах.
04.09.2025 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (надалі – установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» (надалі – управитель) укладено договір про управління активами (майном) (надалі – договір) (т.1 а.с.67-77), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає управителеві на певний строк, визначений у п. 1.3. розділу 1 договору, нерухоме майно (надалі – майно або активи), визначене в Переліку активів, що передаються в управління, що є невід`ємною частиною договору (додаток до договору) в управління, а управитель зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном (активами) в інтересах установника управителя (код ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах).
Строк управління активами обчислюється з дня передачі активів, що підтверджується підписанням сторонами акта (ів) приймання-передачі активів в управління і до 31.05.2030 або до дня дострокового припинення (розірвання) договору з підстав та порядку, визначеному у розділі 6 договору (п. 1.3. договору).
Згідно з п. 1.4. договору, передача активів здійснюється шляхом підписання сторонами акта (актів) приймання-передачі активів в управління. Акт приймання-передачі активів в управління підписується уповноваженими особами сторін лише за умови забезпечення управителю безперешкодного доступу до активів з метою їх огляду та встановлення фактичного стану на дату передачі активів в управління.
Передача активів в управління передбачає передачу прав, якими наділений власник відповідного активу в частині володіння, користування, але з урахуванням обмежень у частині розпорядження активами та інших обмежень, визначених договором.
У разі дострокового припинення управління всіма активами, договір вважається припиненим (розірваним), за умови подання звіту управителем за останній період управління, враховуючи фактичну дату його завершення, перерахування належної суми грошових коштів до Державного бюджету України та повного виконання управителем інших зобов`язань згідно умов договору.
За умовами п. 1.5. договору, управитель здійснює управління активами шляхом їх використання у будь-якому виді господарської діяльності, яка не заборонена законодавством, за їх цільовим та функціональним призначенням та має право укладати будь-які правочини (договори), окрім: наслідком яких є відчуження чи обтяження активів на користь третіх осіб (іпотека, застава, порука тощо); наслідком яких є передача активів третім особам у безплатне користування, позичку, тощо.
Відповідно до п. 2.1. договору, управління активами здійснюється на таких загальних засадах, зокрема збереження (та за можливості – збільшення) економічної вартості активів, ефективності управління активами, відкритості та прозорості, запобігання корупції та строковості управління активами.
Згідно з п. 3.1. договору управління активами за цим договором здійснюється управителем в таких інтересах вказаних нижче осіб:
а) власника активів – в частині збереження (та за можливості – збільшення) економічної вартості активів, ефективності управління активами, з метою забезпечення повернення активів власнику у разі надходження, винесеного у межах наданих законом повноважень рішення прокурора або судового рішення, що набрало законної сили, яким скасовано арешт прийнятих в управління активів;
б) держави Україна – в частині збереження та збільшення вартості активів, ефективності управління активами, з метою забезпечення виконання визначеного кримінальним процесуальним законодавством України завдання арешту активів як заходу забезпечення відповідного кримінального провадження;
в) установника управління – в частині забезпечення виконання визначених Законом функцій та повноважень з управління активами, у тому числі забезпечення надходжень (доходів) до Державного бюджету України від їх управління.
Відповідно до пункту 3.2. договору прийняття управителем активів в управління за договором, наявність активів на балансі управителя не призводить до виникнення в управителя права власності, а також права довірчої власності на активи; виникнення у нього будь-яких не передбачених законодавством переважних прав перед третіми особами щодо активів; виникнення права відчужувати активи, прийняті ним в управління.
Пунктом 5.1. договору сторони погодили, що до складу щомісячного доходу від управління активами включається все набуте управителем у результаті управління майном.
Мінімальний щомісяця розмір надходжень до Державного бюджету України (надалі – гарантійний платіж) становить 18 328, 70 грн без ПДВ (п. 5.9 договору).
За умовами пункту 6.1. договору він набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення.
Дія договору припиняється 31.05.2030 або на дату його дострокового припинення (розірвання) у випадках та порядку, визначених договором або законом, а в частині виконання управителем грошових зобов`язань та зобов`язань щодо збереження та повернення активів установнику управління, до їх повного виконання (п. 6.2. договору).
Згідно з п. 6.3. договору у випадку надходження, винесеного в межах наданих Законом повноважень, рішення (рішень) прокурора (прокурорів), а також судового рішення (рішень), що набрало законної сили, відповідно до якого (яких) активи (повністю або частково), які є предметом управління за цим договором перестають бути арештованими та/або скасовано передачу активів в управління установнику управління, або судового рішення, що набрало законної сили про визнання договору недійсним або припиненим (розірваним), установник управління протягом одного робочого дня повідомляє управителя про дострокове припинення управління активом (ами), який (і) перестав (ли) бути предметом управління, у тому числі бути арештованими та/або вибули з управління установника управління, з наданням копій відповідних рішень прокурора або судових рішень.
Додатком до договору (т.1 а.с. 78) погоджено перелік активів, що передаються в управління, а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066. 
Позивач зазначає, що під час проведення процедур закупівель допущено низку порушень, зокрема: не проводилось визначення суб`єкта оціночної діяльності за результатами конкурсу в порядку, встановленому законодавством про державні (публічні) закупівлі; загальний строк укладення оскаржуваного договору становив 18 днів, що суперечить положенням абз. 4 п. 49 Особливостей; порушено вимоги законодавства щодо порядку визначення предмета закупівель, що обмежило конкуренцію з метою усунення інших учасників, що могли б скласти конкуренцію Товариству з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс»; проігноровано звернення від 04.04.2025 щодо незаконних зв`язків окремих працівників АРМА з Криворучком В.В., що подане в інтересах позивача до оголошення вищевказаних закупівель, як і інші звернення.
Також позивач зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 не встановлено заборону розпоряджатися та користуватися відповідними активами (нерухомим майном); станом на 30.07.2025 були винесені рішення Комісії Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері публічних закупівель від 23.07.2025, якими АРМА зобов`язано скасувати рішення про визнання учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» переможцем у закупівлях, проте вони не були виконані АРМА. Також АРМА не виконано обов`язку щодо ідентифікації активів та перевірки можливості управління ними з дотриманням вимог Закону №772-VIII.
Позивач вважає що наявні підстави, передбачені п. 5 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про публічні закупівлі» та пп. 5 п. 21 Особливостей, для визнання недійсним (нікчемним) договорів управління активами (майном) від 04.09.2025 та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Також зазначає, що оскаржуваний договір управління активами (майном) від 04.09.2025 порушує права Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Полтава» мирно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, за обставин відсутності законності у втручанні держави у права користування та розпорядження позивачем своєю власністю та в умовах обмеження ухвалою суду лише права на відчуження такого майна, та призводить до незаконного заволодіння таким майном Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» (відповідачем-2), що свідчить про те, що оскаржуваний правочин порушує публічний порядок, а відтак є нікчемним.
Зважаючи на вказане вище, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд: 
- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину – договору про управління активами (майном) від 04.09.2025, укладеного між відповідачем-1 (установник управління) та відповідачем-2 (управитель), за яким установник управління передав управителеві майно: - нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, що належить позивачу на праві приватної власності, шляхом стягнення з відповідача-1 та з відповідача-2 на користь позивача збитків у розмірі 47 600,00 грн солідарно;
- усунути перешкоди у здійсненні позивачем, як власником майна, права користування та розпоряджання своїм майном шляхом заборони відповідачу-1 та відповідачу-2 здійснювати заходи з управління активами – нежитловими приміщеннями (магазин), загальною площею (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, що належить позивачу на праві приватної власності, як майном, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва Хардіної О.П. від 16.08.2023, провадження № 1-кс/761/18968/2023, справа №761/29074/23.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, у позові слід відмовити.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 у справі №3-649гс15.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено іншою особою та зазначає, які саме дії необхідні для відновлення порушеного права, в свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і, у разі встановлення порушеного права, з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє чи обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права чи інтересу, суд має відмовити у позові.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Аналогічна правова міститься у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21, 29 серпня 2023 у cправі № 910/5958/20.
Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Отже, угода може бути визнана недійсною лише з підстав, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною.
У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., наприклад, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).
Тлумачення частини першої статті 203 Цивільного кодексу України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).
Правові та організаційні засади функціонування Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів визначає Закон України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» унормовано, що активи - кошти, майно, майнові та інші права, на які може бути накладено або накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави або які конфісковані за рішенням суду у кримінальному провадженні чи стягнені за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Водночас, пунктом 4 зазначеної норми Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» встановлено, що управління активами – діяльність із володіння, користування та розпорядження активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні чи у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави і вирішено питання про їх передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, тобто забезпечення збереження активів, збереження (за можливості – збільшення) їх економічної вартості, передача їх в управління або реалізація активів у випадках та порядку, передбачених цим Законом, а також реалізація активів, конфіскованих у кримінальному провадженні чи стягнених за рішенням суду в дохід держави внаслідок визнання їх необґрунтованими.
Статтею 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (у редакції від 01.01.2025, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову – лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року.
Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.
Відповідно до ч. 1, ч.2, ч.3 ст. 21 зазначеного Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (у редакції від 01.01.2025, чинній на час виникнення спірних правовідносин), управління рухомим та нерухомим майном, цінними паперами, майновими та іншими правами здійснюється Національним агентством шляхом реалізації відповідних активів або передачі їх в управління.
Управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Управління активами, зазначеними у частині першій цієї статті, здійснюється на умовах ефективності, а також збереження (за можливості – збільшення) їх економічної вартості. Управитель має право на плату (винагороду), а також на відшкодування необхідних витрат, зроблених ним у зв`язку з управлінням активами, що відраховуються безпосередньо з доходів від використання прийнятих в управління активів. Управитель не має права відчужувати активи, прийняті ним в управління.
Отже, аналіз частини другої, третьої зазначеної статті Закону дає підстави для висновку про те, що управління активами здійснюється на підставі договору, укладеного відповідно до глави 70 Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, у тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна (ч.10 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України).
Відповідно до абз. 7 ч. 6, ч.7 ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності – за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.
У випадках, передбачених пунктами 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої цієї статті, слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до слідчого судді Вищого антикорупційного суду, або до суду під час судового провадження, яке розглядається згідно із статтями 171-173 цього Кодексу. Прокурор у випадку, передбаченому абзацом сьомим частини шостої цієї статті, не пізніше наступного робочого дня з моменту постановлення ухвали слідчого судді, суду надсилає копію цієї ухвали Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, із зверненням щодо прийняття активів, а також вживає невідкладних заходів щодо передачі цих активів Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Так, у рамках кримінального провадження №42023000000000373 від 09.03.2023, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 111-02, ч. 3 ст. 258-5 КК України, прокурором відділу Офісу генерального прокурора подано до Шевченківського районного суду міста Києва клопотання про накладення арешту на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Полтава» (код ЄДРПОУ 21076355), Товариства з обмеженою відповідальністю «Весо» (код ЄДРПОУ 35658469), Товариства з обмеженою відповідальністю «Новинка-Полтава» (код ЄДРПОУ 13949214), Товариства з обмеженою відповідальністю «Шервуд і Ко» (код ЄДРПОУ 32689830).
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 накладено, зокрема, арешт на майно, яке на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс Полтава» (код ЄДРПОУ 21076355): реєстраційний номер майна: 15425066, Тип майна: нежитлові приміщення (магазин), Загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62;
У подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 визначено порядок зберігання речових доказів у кримінальному провадженні №42023000000000373 від 09.03.2023 шляхом передачі Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів для здійснення заходів з управління ним, а саме майно, яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс Полтава» (код ЄДРПОУ 21076355), зокрема, й спірне нерухоме майно.
У травні 2025 року відповідачем-1 через електронну систему закупівель Prozorro розміщено оголошення про проведення процедур закупівель: Послуги з управління активами, відповідно до ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, унікальний номер закупівлі: UA-2025-05-22-004014-a, класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015 99999999-9.
Згідно з інформацією, розміщеною на веб-порталі Prozorro, за посиланням: https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-22-004014-a, свої пропозиції для участі в процедурі закупівлі надали учасники: Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» (відповідач-2).
Протоколом Уповноваженої особи №60 від 08.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» було визнано переможцем, проте вказане рішення в подальшому було скасовано згідно протоколу від 01.08.2025 №58, який винесено на виконання рішення Антимонопольного комітету України від 23.07.2025 №11486-р/пк-пз.
Відповідно до інформації, оприлюдненої на веб-порталі Prozorro, замовником (позивачем) щодо пропозиції учасника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс») розміщено вимогу про усунення виявлених невідповідностей до 05.08.2025 15:27 год., які відповідач-2 усунув у встановлений строк.
За результатом розгляду поданої документації, протоколом Уповноваженої особи від 06.08.2025 №68 учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» визнано переможцем.
11.08.2025 не погоджуючись з вказаним протоколом Уповноваженої особи від 06.08.2025 №68, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» звернулось зі скаргою до Антимонопольного комітету України, у якій зазначило про наявність корупційних зв`язків, протиправність дій змовника, необ`єктивного та упередженого визначення переможця, наявності алгоритму дій між замовником та переможцем щодо усунення невідповідностей, а також цетралізованість організації дій з боку окремих осіб з керівництва АРМА.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 22.08.2025 №12966-р/пк-пз було відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» у задоволенні скарги.
Як убачається з матеріалів справи, 04.09.2025 між Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (надалі – установник управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» (надалі – управитель) укладено договір про управління активами (майном) (надалі – договір) (т.1 а.с.67-77), відповідно до п. 1.1. якого у порядку та на умовах, визначених цим договором, установник управління передає управителеві на певний строк, визначений у п. 1.3. розділу 1 договору, нерухоме майно (надалі – майно або активи), визначене у Переліку активів, що передаються в управління, що є невід`ємною частиною договору (додаток до договору) в управління, а управитель зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном (активами) в інтересах установника управителя (код ДК 021:2015 99999999-9 не відображене в інших розділах).
Строк управління активами обчислюється з дня передачі активів, що підтверджується підписанням сторонами акта (ів) приймання-передачі активів в управління і до 31.05.2030 або до дня дострокового припинення (розірвання) договору з підстав та порядку, визначеному у розділі 6 договору (п. 1.3. договору).
Отже, договір управління укладено на підставі чинної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18.09.2023 у справі №761/35057/23, у передбаченому ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (у редакції від 01.01.2025) порядку.
При цьому позивачем не наведено, які саме норми законодавства України порушено відповідачами 1-2, а також не обґрунтовано, яким чином такі порушення можуть бути підставою для застосування положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України щодо недійсності правочину.
Суд зазначає, що доводи позивача стосовно того, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 не встановлено заборону розпоряджатися та користуватися відповідними активами (нерухомим майном), у зв`язку із чим вказаний договір є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Як уже було зазначено вище, відповідно до частини першої статті 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Зі змісту ухвали про накладення арешту не вбачається залишення за власниками майна права розпорядження або користування майном.
Оскільки ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 активи передано АРМА для здійснення заходів з управління шляхом передачі по договору, у порядку та на умовах, визначених статтями 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а частина перша статті 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» передбачає, що Національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову - лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, то арешт на активи накладений зі всіма видами заборон (користування, розпорядження).
У постанові Верховного Суду від 19.09.2024 у справі №914/2450/22(914/3313/23) суд робить висновок, що Закон України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» визначає єдиною підставою для управління активами накладення на них арешту у кримінальному провадженні (частина перша статті 19 Закону) без конкретизації мети такого арешту.
Тобто, встановлені у частині першій статті 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» обов`язкові умови передачі активів в управління Агентству виникають у будь-якому разі при накладенні на ці активи арешту на підставі самого лише факту його застосування, навіть якщо у відповідному рішенні не конкретизовано виду застосованих заборон (п. 32).
У постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі №826/17153/18 суд робить висновки, що з моменту постановлення слідчим суддею (судом) ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління Національному агентству, виключно останнє є особою, уповноваженою здійснювати володіння, користування та/або розпорядження цим майном, зокрема у відповідності до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» має право на передачу цього майна в управління іншим особам.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 суд зазначив, що активи, на які накладено арешт у кримінальному провадженні та передано в управління АРМА, можуть одночасно перебувати в багатьох різних правових режимах (власність, оренда, застава, тощо). Кожен з таких правових режимів регулюється окремим законом чи положенням закону, які покладають на суб`єктів відповідних правовідносин певні права та обов`язки. Проте, стосовно АРМА таке майно існує виключно в одному правовому режимі – речового доказу, на який накладено арешт у кримінальному провадженні, щодо якого застосовано спеціальний порядок зберігання. Арешт активів, які є речовими доказами та об`єктами ймовірної конфіскації, а також їх передача в управління АРМА на підставі ухвали слідчого судді (суду) є діями, які здійснюються з метою досягнення завдань кримінального провадження. Саме ухвала про арешт активів є тим самим рішенням органу судової влади, яке тимчасово позбавляє власника відповідних прав. З моменту арешту активів їх власник тимчасово позбавлений права визначати їхню долю, самостійно ними користуватися, у тому числі передавати їх у тимчасове володіння чи користування третім особам. Ухвала про передачу активів в управління АРМА є визначеним слідчим суддею спеціальним порядком зберігання речових доказів, яким забезпечується виконання ухвали про арешт цих активів. Таким чином, з постановленням слідчим суддею ухвали про арешт активів та ухвали про їх передачу в управління АРМА, виключно останнє уповноважується здійснювати права володіння, розпорядження та користування щодо цього майна. Тобто, лише АРМА має юридично забезпечену можливість бути в безпосередньому фактичному зв`язку з відповідними речовими доказами, вилучати корисні властивості з цього майна, визначати долю цих активів шляхом, зокрема, їх передачі в управління.
Отже, з огляду на правомочності (володіння, користування та розпорядження), визначені відповідно до положень Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», виключно АРМА є суб`єктом, уповноваженим вилучати корисні властивості з майна, яке є речовим доказом у рамках кримінального провадження та на яке накладено арешт, у спосіб, передбачений законодавством України.
Суд зазначає, що наявність обмежень у користуванні та розпорядженні майном є наслідком прийняття ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 про арешт майна та ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 28.09.2023 у справі №761/35057/23 про передачу арештованого майна в управління АРМА.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами порушення його прав (саме фактом укладення договору про управління майном), за захистом яких було пред`явлено позов у цій справі, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18.
Що стосується інших доводів позивача про нікчемність спірного договору управління активами (майном), суд зазначає таке.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Частиною п`ятою статі 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено випадки, за наявності яких можлива зміна істотних умов договору про закупівлю.
Так, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 09.11.2023 у справі №160/7811/22, аналізуючи положення частин четвертої, п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», дійшов висновку, що встановлені частиною четвертою статті 41 цього Закону заборони щодо зміни умов договору стосуються заборони на зміну істотних умов договору порівняно зі змістом тендерної документації.
Така заборона не стосується формального викладення певних положень договору в редакції, відмінній від проєкту договору, якщо при цьому не змінюються істотні умови договору, і норми цієї статті не містять заборони на уточнення редакції певних положень проєкту договору, які не є істотними умовами договору у розмінні статті 638 Цивільного кодексу України.
Верховний Суд виснував, що Законом України «Про публічні закупівлі» вимагається, щоб умови договору про закупівлю не відрізнялися від змісту тендерної пропозиції, і його істотні умови не змінювалися після підписання (за винятками, передбаченими у тій же частині п`ятій статті 41).
У цьому зв`язку важливо розуміти, що умови договору про закупівлю не повинні саме сутнісно, змістовно виходити за рамки тендерної пропозиції (за винятком тих випадків, які передбачає Закон України «Про публічні закупівлі»).
Як уже було зазначено судом вище, з метою проведення конкурсного відбору управителя арештованими активами, Національне агентство оприлюднило на веб-порталі Prozorro, за посиланням: https://prozorro.gov.ua/uk/tender/UA-2025-05-22-004014-a, розміщено оголошення про проведення процедур закупівель: Послуги з управління активами, відповідно до ст. 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», а саме: нежитлові приміщення (магазин), загальна площа (кв.м): 228.6, адреса нерухомого майна: Полтавська обл., м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер майна: 15425066, унікальний номер закупівлі: UA-2025-05-22-004014-a, класифікатор та його відповідний код: ДК 021:2015 99999999-9 Не відображене в інших розділах.
Статтею 21 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено:
1. Оголошення про проведення відкритих торгів безоплатно оприлюднюється в електронній системі закупівель відповідно до статті 10 цього Закону.
2. Оголошення про проведення відкритих торгів повинно містити наступну інформацію: 1) найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код замовника в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, його категорія; 2) назва предмета закупівлі із зазначенням коду за Єдиним закупівельним словником (у разі поділу на лоти такі відомості повинні зазначатися стосовно кожного лота) та назви відповідних класифікаторів предмета закупівлі і частин предмета закупівлі (лотів) (за наявності); 3) кількість та місце поставки товарів, обсяг і місце виконання робіт чи надання послуг; 4) очікувана вартість предмета закупівлі; 5) строк поставки товарів, виконання робіт, надання послуг; 6) кінцевий строк подання тендерних пропозицій; 7) умови оплати; 8) мова (мови), якою (якими) повинні готуватися тендерні пропозиції; 9) розмір, вид та умови надання забезпечення тендерних пропозицій (якщо замовник вимагає його надати); 10) дата та час розкриття тендерних пропозицій, якщо оголошення про проведення відкритих торгів оприлюднюється відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону; 11) розмір мінімального кроку пониження ціни під час електронного аукціону у межах від 0,5 відсотка до 3 відсотків очікуваної вартості закупівлі або в грошових одиницях; 12) математична формула для розрахунку приведеної ціни (у разі її застосування).
Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (надалі – Мінекономіки) від 15.04.2020 №708 затверджено Порядок визначення предмета закупівлі, який встановлює, як замовники повинні класифікувати та описувати свої закупівлі (товари, роботи, послуги) з використанням Єдиного закупівельного словника (ДК 021:2015) для забезпечення прозорості, стандартизації та дотримання вимог законодавства про публічні закупівлі.
Вказаний Порядок встановлює правила визначення замовником предмета закупівлі відповідно до закону України «Про публічні закупівлі» із застосуванням показників цифр основного словника національного класифікатора України ДК 021:2015 «Єдиний закупівельний словник» (надалі – ЄЗС), затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.12.2025 №1749, а також особливості визначення предмета закупівлі для окремих товарів, робіт і послуг.
ЄЗС призначений замовникам державних закупівель для описування в повідомленнях про запрошення до участі в торгах (тендерах) предмета державних закупівель, а також вітчизняним товаровиробникам і надавачам послуг для пошуку тендерних пропозицій як у межах, так і поза межами України.
Листом Мінекономіки від 03.09.2020 №3304-04/53972-06 «Щодо визначення предмета закупівлі та розміщення інформації про предмет закупівлі в електронній системі закупівель» роз`яснено: «Предмет закупівлі товарів і послуг визначається згідно з пунктами 21 і 34 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» та за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника. Єдиний закупівельний словник базується на системі кодів, що мають ієрархічну структуру і складаються з дев`яти цифр. Код складається з восьми цифр. Предмет закупівлі товарів і послуг згідно з Порядком має визначатися за показником четвертої цифри, тобто за класом. Клас вказують перші чотири цифри (ХХХХ0000-У). Натомість перші три цифри визначають групу. Цифра « 0» при визначенні за показником четвертої цифри Єдиного закупівельного словника розміщується 5-8 цифрами коду. У разі якщо цифра « 0» стоїть четвертою цифрою у коді, то значущим є перші три цифри, які означають показник третьої цифри - групу, а не клас. Отже, якщо четвертою цифрою в коді є цифра « 0», то в такому випадку клас в коді відсутній. У разі якщо предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, у електронній системі закупівель технічно реалізована можливість обрання замовником показника « 99999999-9 Не визначено». Отже, код 99999999-9 «Не відображене в інших розділах» у публічних закупівлях використовується для товарів, робіт чи послуг, які не мають чіткого 4-значного коду або стосуються відшкодування витрат, коли їх складно віднести до конкретного розділу.
Враховуючи, що активи, які передаються в управління є речовими доказами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, та з огляду, що предмет закупівлі не має в ієрархічній структурі Єдиного закупівельного словника відповідного Порядку коду, АРМА (як замовником) обирається показник « 99999999-9 Не визначено».
Щодо дотримання строків укладення договору, суд зазначає, що відповідно до абзацу 4 пункту 49 Особливостей замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем процедури закупівлі, протягом строку дії його пропозиції, не пізніше ніж через 15 днів з дати прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації та тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі. У випадку обґрунтованої необхідності строк для укладення договору може бути продовжений до 60 днів. У разі подання скарги до органу оскарження після оприлюднення в електронній системі закупівель повідомлення про намір укласти договір про закупівлю перебіг строку для укладення договору про закупівлю зупиняється.
Відповідно до абз. 1 ч.17 ст. 18 Закону України «Про публічні закупівлі» після оприлюднення в електронній системі закупівель скарги електронна система закупівель автоматично призупиняє початок електронного аукціону та не оприлюднює рішення замовника про відміну тендеру чи визнання його таким, що не відбувся, відміну переговорної процедури закупівлі, договір про закупівлю і звіт про результати проведення закупівлі.
Відповідно до абз. 1 ч.17 ст. 18 Закону України «Про публічні закупівлі» замовнику забороняється вчиняти будь-які дії та приймати будь-які рішення щодо процедури закупівлі, у тому числі приймати рішення про відміну тендеру чи визнання його таким, що не відбувся, відміну переговорної процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю, крім дій, спрямованих на усунення порушень, зазначених у скарзі.
Крім того, Законом України «Про публічні закупівлі» визначено, що укладення договору про закупівлю під час оскарження забороняється.
Як було установлено судом вище, протоколом Уповноваженої особи №60 від 08.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» було визнано переможцем, проте вказане рішення в подальшому було скасовано згідно протоколу від 01.08.2025 №58, який винесено на виконання рішення Антимонопольного комітету України від 23.07.2025 №11486-р/пк-пз.
Відповідно до інформації, оприлюдненої на веб-порталі Prozorro, замовником (позивачем) щодо пропозиції учасника (Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс») розміщено вимогу про усунення виявлених невідповідностей до 05.08.2025 15:27 год, які відповідач-2 усунув у встановлений строк.
За результатом розгляду поданої документації, протоколом Уповноваженої особи від 06.08.2025 №68 учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» визнано переможцем.
11.08.2025 не погоджуючись з вказаним протоколом Уповноваженої особи від 06.08.2025 №68, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» звернулось зі скаргою до Антимонопольного комітету України, у якій зазначило про наявність корупційних зв`язків, протиправність дій змовника, необ`єктивного та упередженого визначення переможця, наявності алгоритму дій між замовником та переможцем щодо усунення невідповідностей, а також цетралізованість організації дій з боку окремих осіб з керівництва АРМА.
Рішенням Антимонопольного комітету України від 22.08.2025 №12966-р/пк-пз було відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ЗАВ Полтава» у задоволенні скарги.
04.09.2025, враховуючи рішення Антимонопольного комітету України, між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Воєджер Плюс» було укладено спірний договір управління активами (майном).
Період оскарження процедури закупівлі до Антимонопольного комітету України не включається до строку, визначеного для укладення договору про закупівлю.
Укладення договору можливе виключно після оприлюднення рішення органу оскарження в електронній системі закупівель, а перебіг строку для укладення договору поновлюється з наступного календарного дня після такого оприлюднення.
Отже, укладення договору в межах сумарного строку, з урахуванням періоду зупинення, не є порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та Особливостей здійснення закупівель.
Крім того, суд зазначає, що зміни, внесені Законом України №4503-ІХ, який набрав чинності 30.07.2025, до Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент оголошення та проведення спірних торгів відповідні положення законодавства ще не діяли.
Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, якщо інше прямо не передбачено законом. Водночас Закон України №4503-ІХ не містить положень щодо його ретроспективного застосування до правовідносин, які виникли та були реалізовані до набрання ним чинності.
Отже, встановлені зазначеним Законом №4503-ІХ вимоги щодо ідентифікації активу поширюються виключно на торги, оголошені після 30.07.2025, та не можуть бути підставою для оцінки правомірності процедур, проведених до внесення відповідних змін.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).
Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. (Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №914/2476/20, від 30.08.2022 у справі №914/1658/15).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19), постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №914/1658/15.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (відповідачами) та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто чи призведе до поновлення порушеного права.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, постановах Верховного Суду від 30.08.2022 у cправі №914/1658/15, від 31.08.2022 у cправі №914/970/20).
Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148).
При цьому, обраний позивачем неефективний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду із позовом про захист права із застосуванням належного та ефективного способу захисту. (Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 911/269/19, від 16.11.2021 у справі №924/1304/20).
Суд зазначає, що заявлені позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину із стягненням збитків та про усунення перешкод у здійсненні права власності є такими, що обрані позивачем без урахування фактичного правового режиму спірного майна та не забезпечують реального відновлення порушеного права, у зв`язку з чим є неефективними та задоволенню не підлягають.
Так, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України спосіб захисту має забезпечувати реальне, а не формальне відновлення порушеного права. Водночас у даній справі встановлено, що нежитлові приміщення (магазин) загальною площею 228,6 кв.м за адресою: м. Полтава, вул. Жовтнева, буд. 62, реєстраційний номер 15425066 перебувають під арештом у кримінальному провадженні на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16.08.2023 у справі №761/29074/23 та передані в управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (відповідача-1) ухвалою від 28.09.2023 у справі №761/35057/23.
Отже, спірне майно вже перебуває у спеціальному правовому режимі, який передбачає позбавлення власника можливості самостійно здійснювати повноваження володіння, користування та розпорядження, а ці повноваження реалізуються виключно уповноваженим органом, а саме – відповідачем-1, у порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України та Законом України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».
За таких обставин навіть при задоволенні позовних вимог про визнання нікчемності договору про управління активами (майном) від 04.09.2025 та застосування наслідків його недійсності не змінює юридичного стану майна, оскільки арешт та передача в управління Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів залишаються чинними та обов`язковими до виконання. Тобто даний позов не усуває і не може усунути фактичну та правову причину обмеження прав позивача, яка виникла не з оспорюваного договору, а з ухвал слідчого судді у кримінальному провадженні. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлений позов не спрямований на реальне відновлення порушеного цивільного права позивача, а фактично зводиться до спроби опосередкованого усунення правових наслідків ухвал слідчого судді, постановлених у межах кримінального провадження. Такі вимоги виходять за межі предметної юрисдикції господарського суду та не можуть бути вирішені шляхом оскарження цивільно-правового договору, який не визначає і не змінює правовий режим спірного майна. Обраний позивачем спосіб захисту не впливає на існуючий арешт майна, не припиняє повноважень Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів щодо його управління та не відновлює фактичне володіння чи розпорядження майном позивачем.
Також вимога про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом встановлення заборони відповідачам 1 та 2 здійснювати заходи з управління активами є неналежним способом захисту, оскільки не відповідає характеру спірних правовідносин та фактичному правовому режиму майна, оскільки, її задоволення по суті зводилося б до фактичного нівелювання дії ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно та подальшу передачу активів в управління відповідача-1, тобто до втручання у встановлений кримінальним процесуальним законом порядок управління арештованими активами. Такий спосіб захисту виходить за межі приватноправового регулювання та фактично спрямований на унеможливлення здійснення повноважень Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, прямо визначених законом. 
Крім того, запропонований позивачем спосіб не забезпечує відновлення порушеного права в повному обсязі, оскільки навіть у разі його задоволення арешт на майно залишається чинним, а правовий режим обмеження права власності – незмінним. Відтак позивач не набуває реальної можливості ані вільно користуватися майном, ані розпоряджатися ним, що свідчить про відсутність ефективного відновлювального результату від заявленої вимоги.
Суд також враховує, що позивач не обрав належного способу захисту, який би відповідав фактичним підставам обмеження його прав, зокрема, не оскаржив у встановленому законом порядку ухвал слідчих суддів, якими безпосередньо накладено арешт на спірне майно та передано вказане майно в управління відповідача-1. 
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту, оскільки не спрямовані на усунення первинної правової підстави обмеження прав позивача, не відновлюють його фактичного володіння спірним майном та не призводять до зміни встановленого судовими рішеннями правового режиму майна, у зв`язку з чим підстави для їх задоволення відсутні.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов?язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов?язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬЯНС-ПОЛТАВА». 
Судові витрати відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.
Керуючись статтями 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено та підписано 03.06.2026.

Суддя Я.А.Карабань