Постанова
Іменем України

20 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 376/560/23
провадження № 61-3947св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Сбербанк росії», 
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_4 ,
відповідачі за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Сбербанк росії», 
третя особа за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року в складі судді: Коваленка О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року (повне судове рішення складно 27 лютого 2026 року) в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

Історія справи
Короткий зміст заяви

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником.

Заяву мотивована тим, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року у справі № 376/560/23 на користь ОСОБА_1 з відповідачів стягнуто солідарно збитки у формі упущеної вигоди в розмірі 30 000 000 дол. США, а також з кожного відповідача стягнуто 4 473,33 грн судового збору. 

На вказаного виконання рішення суду видано відповідні виконавчі листи. Незважаючи на набрання рішенням суду законної сили та його обов`язковість для відповідачів, станом на сьогодні рішення суду не виконано.

Оскільки рішенням суду збитки стягнуто солідарно, позивач в силу приписів частини першої статті 543 ЦК України вправі вимагати виконання солідарного обов`язку в повному обсязі від будь-якого з відповідачів, зокрема безпосередньо від Сбербанку росії.

За результатами ознайомлення з матеріалами кримінального провадження № 12022100030002525 від 28 вересня 2022 року, стягувачу стало відомо, що Сбербанк росії надав кредит ТОВ «МЛП-Чайка» і такий кредит ТОВ «МЛП-Чайка» повністю не повернуло.

Рішенням РНБОУ від 02 травня 2018 року, що було введено Указом Президента України від 14 травня 2018 року № 126/2018, до Сбербанку росії відповідно до Закону України «Про санкції» застосовано обмежувальний захід у вигляді запобігання виведенню капіталів за межі України. Крім того, КК України було доповнено статтею 111-1 «Колабораційна діяльність» та статтею 111-2 «Пособництво державі-агресору», із яких слідує, що передача ресурсів, в тому числі коштів на користь держави-агресора, є злочином, який карається відповідною санкцією.

Тобто будь-яка передача активів підприємству держави-агресора, навіть через третіх осіб та юридичних осіб, може підпадати під ознаки вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки, з відповідними правовими наслідками для осіб, які причетні до вчинення таких дій.

Після запровадження санкційного режиму та вказаних обмежень у відношенні до Сбербанку росії платежі за договором від ТОВ «МЛП-Чайка» припинились, і наразі заборгованість ТОВ «МЛП-Чайка» перед Сбербанком росії за тілом кредиту становить 43 005 388,83 дол. США. Також до цього часу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про іпотеку, з якого випливає, що ТОВ «МЛП-Чайка» має зобов`язання перед ПАТ «Сбербанк росії» (сума основного зобов`язання 55 000 000 дол. США, строк виконання основного зобов`язання - 20 вересня 2023 року), і в якості забезпечення виконання цього зобов`язання ТОВ «МЛП-Чайка» передало в іпотеку на користь Сбербанку росії свій майновий комплекс за договором іпотеки від 16 грудня 2011 року. Зазначене свідчить про наявність неоспорюваної заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії».

ОСОБА_1 просив:
звернути стягнення на грошові кошти в розмірі 30 000 000 дол. США та 4 473,33 грн, які знаходяться у ТОВ «МЛП-Чайка» та належать до виплати ПАТ «Сбербанк росії», для задоволення вимог ОСОБА_1 за рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року в справі № 376/560/23.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
зважаючи на відсутність відкритого виконавчого провадження щодо виконання рішення Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року в частині стягнення збитків з ПАТ «сбербанк росії» на користь ОСОБА_1 та відповідно відсутність встановлених виконавцем у межах такого виконавчого провадження відомостей про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику, суд доходить висновку про відмову в задоволенні заяви;
виявлення таких осіб, які мають заборгованість перед боржником у виконавчому провадженні, її розмір та встановлення факту безспірності здійснюється виконавцем шляхом направлення запитів, на які у таких осіб є обов`язок надати відповідь;
зверненню виконавця до суду передує певна дія, а саме направлення відповідних запитів, установлення строків для надання відповіді, отримання відомостей про належне боржникові майно, що перебуває у зазначених осіб, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржникові. Метою запитів є встановлення факту безспірності заборгованості та збирання доказів на підтвердження цього;
ухвала суду про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є підставою для звернення на них стягнення у відповідному виконавчому провадженні;
системний аналіз приписів статті 53 Закону України «При виконавче провадження» та статті 336 ГПК України свідчить про те, що такий спеціальний порядок звернення стягнення на майно (грошові кошти) передбачений законодавцем задля неупередженого, ефективного, своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій, виключно, з метою фактичного виконання рішення суду;
таким чином, процесуальний механізм, закріплений у статті 440 ЦК України (статті 336 ГПК України), регулює порядок реалізації повноваження виконавця згідно статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, що має заборгованість перед боржником у цьому виконавчому провадженні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , залишено без задоволення;
ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 25 жовтня 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
встановивши, що за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні відкриті виконавчі провадження з примусового виконання рішення Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/560/23, стягувачем у яких був би ОСОБА_1 , а боржником ПАТ «Сбербанк росії», що в судовому засіданні підтвердили представники заявника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в задоволенні заяви, зважаючи на відсутність відкритого виконавчого провадження щодо виконання рішення у справі № 376/560/23 та відповідно відсутність встановлених виконавцем у межах такого виконавчого провадження відомостей про належне боржнику майно, що перебуває у ТОВ «МЛП-Чайка», та майно чи кошти, яке ТОВ «МЛП-Чайка» повинне передати боржнику.
доводи апеляційної скарги, з посиланням на зміст частини другої статті 15 ЦПК України, що оскільки рішення суду набрало законної сили та судом на користь позивача видано виконавчий документ, позивач є стягувачем в розумінні чинного законодавства та має право звернутися до суду з передбаченою в частині першій статті 440 ЦПК України заявою незалежно від наявності відкритого виконавчого провадження щодо боржника, ґрунтуються на довільному тлумаченні ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права, яке суперечить вищенаведеним правовим висновкам Верховного Суду, та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції;
матеріалами справи підтверджується, що наказом ТОВ «МЛП-Чайка» від 31 грудня 2023 року № 969/2-ІА3, враховуючи пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» від 03 березня 2022 року, враховуючи вимоги пунктів 14, 15, 17 постанови НБУ № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022 року затверджено рішення інвентаризаційної комісії, викладене в акті № 1 від 31 грудня 2023 року, а саме кредиторську заборгованість на користь ПАТ «Сбербанк росії» згідно договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року (з відповідними змінами та доповненнями) з ПАТ «Сбербанк росії» в сумі 1 100 987,07 дол. США, що складає 41 818 131,29 грн., визнано такою, що не підлягає погашенню, виключено із складу зобов`язань та включено її в повному обсязі до складу доходу за 2023 рік; кредиторську заборгованість перед ТОВ «Торугарт Трейдинг» згідно додаткової угоди № 13 до договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року визнано зобов`язанням в сумі 26 218 052,53 долари США, що складає 995 824 558,42 грн;
доводи апеляційної скарги, що ТОВ «МЛП-Чайка» не заперечує наявності заборгованості за договором, а лише вважає, що кредитором за договором є не ПАТ «Сбербанк росії», а інша особа, не ґрунтуються на положеннях статті 440 ЦПК України та доказах, наявних у справі, та відхиляються апеляційним судом як неспроможні;
заявник не обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами обставини існування заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії», її розміру та безспірності.

Аргументи учасників справи

25 березня 2026 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_5, на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року (повне судове рішення складно 27 лютого 2026 року), в якій просив: 
оскаржені судові рішення скасувати; 
задовольнити заяву ОСОБА_1 про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником;
судові витрати покласти на відповідачів.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд першої інстанції визнав наявність неоспорюваної заборгованості ТОВ «МЛП» перед Сбербанком Росії (боржником позивача) у сумі 43 005 388,83 дол. США;
у подальшому суд першої інстанції підтвердив наявність вказаної вище неоспорюваної заборгованості ТОВ «МЛП» перед Сбербанком Росії за результатами розгляду іншої справи в ухвалі від 05 лютого 2026 року по справі N? 376/1329/24 (https://revestr.court.gov.ua/Review/134589561);
відтак, для суду першої інстанції наявність заборгованості ТОВ «МЛП» перед Сбербанком Росії з а Кредитним договором є очевидною та беззаперечною;
не змінюючи тексту оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов абсолютно протилежного висновку та зазначив в оскарженій постанові, що «заявник не обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами обставини існування заборгованості ТОВ «МЛП-Чайка» перед ПАТ «Сбербанк Росії», її розміру та безспірності»;
суд першої інстанції виходив з того, що до відкриття виконавчого провадження з примусового виконання Рішення Суду позивач не наділений правом просити суд звернути стягнення на кошти особи, яка має заборгованість перед боржником, у порядку частини першої статті 440 ЦІК України. Київський апеляційний суд таку позицію суду першої інстанції підтримав;
ЦК України не містить визначення терміну «стягувач». Водночас, визначення терміну «стягувач» міститься в Законі України «Про виконавче провадження», у відповідності до частини другої статті 15 якого стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Відтак, у розумінні чинного законодавства стягувачем є будь-яка особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ, незалежно від того чи пред?явлено такий документ до примусового виконання та чи відкрито за таким документом виконавче провадження з його примусового виконання. Для набуття особою статусу стягувача достатньо самого факту видачі виконавчого документа, що у тому числі підтверджується статтею 168 ЦПК України, згідно з якою судовий наказ повинен в обов`язковому порядку містити відомості про стягувача. Враховуючи, що рішення суду набрало законної сили та судом на користь позивача видано відповідний виконавчий документ, позивач є стягувачем у розумінні чинного законодавства;
суди попередніх інстанцій наведеного до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про неможливість задоволення заяви від 02 травня 2025 року через відсутність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання Рішення Суду, що свідчить про порушення/неправильне застосування судами норм чинного законодавства та є достатньою підставою для скасування оскаржуваних ухвали та постанови;
виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, є широким поняттям та охоплює у тому числі стадію примусового виконання судового рішення. В той час як стадія виконавчого провадження розпочинається з набранням судовим рішенням законної сили, початок примусового виконання судового рішення бере відлік від прийняття виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення на підставі відповідної заяви стягувача;
подання стягувачем згадуваної у частині першій статті 440 ЦПК України заяви стосується не стадії примусового виконання судового рішення, а вирішення процесуального питання, пов`язаного з виконанням судового рішення у розумінні положень розділу VI ЦІК України. Водночас, відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Таким чином, подана Позивачем заява не є зверненням до примусового виконання судового рішення у розумінні статті 431 ЦПК України, а спрямована виключно на вирішення процесуального питання, пов`язаного з реалізацією положень статті 440 ЦПК України;
норма частини першої статті 440 ЦПК України є спеціальною по відношенню до норм Закону України «Про виконавче провадження» і її застосування не обмежується виключно стадією примусового виконання судового рішення, а має більш загальне спрямування, пов`язане з широким спектром питань виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження, застосування даної норми допускається як до, так і після відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, чого ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не врахували;
висновки судів про відсутність у стягувача прав поза межами відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення є помилковими та спростовуються висновками Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 28 лютого 2024 року по справі № 2-85/11 Верховний Суд виснував, що поза межами відкритого виконавчого провадження як юридичного процесу стягувач користується правами у виконавчому провадженні як завершальній стадії судового провадження на підставі відповідного закріпленого статусу у виконавчому документі. Тобто, якщо чинне законодавство (як у випадку зі спеціальною нормою частини першої статті 440 ЦПК України) наділяє стягувача певним правом без закріплення можливості його реалізації виключно в межах процедури примусового виконання рішення, стягувач вправі реалізувати таке право у виконавчому провадженні як завершальній стадії судового провадження з моменту видачі виконавчого документу. Не є і не може бути предметом розгляду в даній справі питання щодо порядку реалізації державним чи приватним виконавцем наданих йому законом повноважень у межах відкритого виконавчого провадження, однаково як і режим застосування таких повноважень, оскільки станом на момент розгляду справи виконавче провадження з примусового виконання судового рішення відкрито за відповідною заявою стягувача не було;
Верховний Суд вказав у постанові від 29 жовтня 2020 року по справі № 1/242, що: «стаття 336 ГПК України не містить такої обов`язкової умови для звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, як наявність відкритого виконавчого провадження. Основною умовою такого стягнення є те, що така заборгованість існує і не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили». Враховуючи ідентичність норм частини першої статті 440 ЦПК України та частини першої статті 336 ГПК України, висновки Верховного Суду щодо застосування однієї з цих норм видаються цілком прийнятними і при застосуванні іншої норми;
обмеження позивача в можливості реалізації передбаченого частиною першою статті 440 ЦПК України права є результатом ігнорування судами попередніх інстанцій релевантних висновків Верховного Суду та неправильного застосування/порушення норм матеріального/процесуального права, що повинно мати наслідком скасування оскаржуваних судових рішень з а результатами їх касаційного перегляду;
суд, по суті, використав принцип jura novit curia не для правильного застосування права, а як інструмент для відмови у задоволенні заяви, підмінивши обраний позивачем спосіб захисту іншим, не заявленим у справі;
разом і з неврахуванням релевантних висновків Верховного Суду, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні заяви від 02 травня 2025 року, послались в оскаржуваних ухвалі та постанові на окремі висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19, що, на думку позивача, релевантними до обставин цієї справи вважатись не можуть. Так, у справі № 910/7023/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою;
очевидна помилковість такої позиції судів попередніх інстанцій полягає у тому, що: по-перше, фактичні обставини справи № 910/7023/19 відрізняються від обставин даної справи. У справі № 910/7023/19 стягувач оскаржує бездіяльність особи, яка має заборгованість перед боржником, щодо невиконання вимоги державного виконавця, в той час як у даній справі позивач просить суд звернути стягнення на кошти особи, яка має заборгованість перед боржником (бездіяльність такої особи позивачем не оскаржується); по-друге, у справі № 910/7023/19 питання звернення стягнення на кошти особи, яка має заборгованість перед боржником, не вирішувалось, адже уже було вирішено раніше. У справі № 910/7023/19 суд касаційної інстанції з`ясовував за правилами якого судочинства слід розглядати позов стягувача до особи, яка має заборгованість перед боржником; по-третє, висновків щодо неможливості реалізації стягувачем права, передбаченого нормою частини першої статті 440 ЦПК України, до відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/7023/19 не робила;
суд апеляційної інстанції встановив, що усі права вимоги за кредитним договором Сбербанк Росії відступив за Договором уступки на користь киргизької компанії ТОВ «Торугарт Трейдинг», після чого ТОВ «МЛП» Наказом № 969 визнало наявність кредиторської заборгованості перед ТОВ «Торугарт Трейдинг» за Кредитним договором у сумі 26 218 052,53 дол США але не врахували, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 320/45326/24 встановлено, що Договір уступки суперечить приписам постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», а отже, порушує публічний порядок та є нікчемним. Оскільки нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, Сбербанк Росії залишається кредитором ТОВ «МЛП» за Кредитним договором і з визнаною ТОВ «МЛП» сумою заборгованості у 26 218 052,53 дол США. Відтак, суд першої інстанції мав достатні правові підстави для задоволення заяви від 02 травня 2025 року, принаймні, в частині суми заборгованості ТОВ «МЛП» перед Сбербанком Росії, що визнана самим ТОВ «МЛП» у Наказі N? 969;
за результатами розгляду справи N? 320/45326/24 суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановив обставину нікчемності Договору уступки та наявності у Сбербанку Росії статусу кредитора за Кредитним договором, дана
обставина є преюдиціальною та, всупереч висновкам Оскаржуваної постанови, не підлягає доказуванню при розгляді судами даної справи, оскільки постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року у справі № 320/45326/24 не є доказом у справі і такою постановою встановлені обставини, що стосуються ТОВ «МЛП», мають істотне значення для розгляду цієї справи та учасниками процесу, які не брали участі у справі № 320/45326/24, не оспорюються, такі обставини не потребують повторного доказування при розгляді судами заяви від 02 травня 2025 року та помилково не враховані судом апеляційної інстанції при прийнятті оскарженої постанови.

15 квітня 2026 року ТОВ «МЛП-Чайка» через Електронний суд подало заяву, в якій просило касаційну скаргу залишити без задоволенні, а оскаржені судові рішення - без змін.

Заява мотивована тим, що:
у справі № 1/242 Верховний Суд досліджував справи щодо наявності підстав для звернення стягнення на грошові кошти особи (ДП «Держвуглепоста»), яка має заборгованість перед боржником (ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське № 1») на підставі мирової угоди, яка була затверджена судом на стадії виконання судового рішення у справі № 910/8777/19. Верховним Судом були зроблені висновки щодо наявності та неоспорюванності заборгованості особи, яка має заборгованість перед боржник, на підставі мирової угоди, без обов`язкової умови наявності виконавчого провадження з примусового виконання мирової угоди, як обставини неоспорюваності заборгованості;
твердження скаржника про те, що сам факт наявності статусу стягувача надає можливість реалізовувати усі права стягувача без відкриття виконавчого провадження, спростовуються сталою судовою практикою. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21) зроблено висновок, що: 75. Особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Але разом з тим ця особа до відкриття виконавчого провадження як юридичного процесу є лише стягувачем у виконавчому документі на стадії виконання судового рішення з відповідним потенціалом прав у виконавчому провадженні, які повноцінно реалізує лише у статусі стягувача як сторони відкритого виконавчого провадження, за виключеннями, передбаченими законодавством. Вказаний правовий висновок так був застосований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2023 року у справі № 520/15620/17 (провадження № 61-8414св23);
суди цілком правильно застосували правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (провадження № 12-146гс19), згідно яких особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем;
заборгованість ТОВ «МЛП Чайка» перед ПАТ «Сбербанк росії» за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року № 4431, в рахунок якої ОСОБА_1 просив звернути стягнення на грошові кошти ТОВ «МЛП-Чайка» в порядку статті 440 ЦПК України, повністю заперечується не лише ТОВ «МЛП-Чайка», а й ПАТ «Сбербанк росії», яке відступило своє право вимоги на користь нового кредитора.

19 травня 2026 року ОСОБА_1 через Електронний суд подав додаткові письмові пояснення, які підписані представником ОСОБА_5 .

Пояснення мотивовані тим, що:
виконавче провадження є не єдиним (виключним) способом звернення стягнення на кошти третіх осіб, які мають заборгованість перед боржником;
кредитори боржника можуть мати похідний інтерес у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, у тому числі у стягненні неповернутих боржнику позик, кредитів, збитків, завданих боржнику третіми особами, тощо, якщо несплата цих коштів спричиняє несплату коштів боржником кредитору. Зазначений похідний інтерес задовольняється через різні правові інститути. Зокрема, до таких інститутів належить інститут так званого похідного позову. Похідний інтерес кредитора у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, може реалізовуватися у виконавчому провадженні. Похідний інтерес кредитора у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, може реалізовуватися і в межах процедур банкрутства боржника;
до таких правових інститутів належить також порядок, визначений статтею 440 ЦПК України. У відповідності до такого порядку суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили. Норма статті 440 ЦПК України не пов`язує можливість задоволення похідного інтересу кредитора у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, із будь-якими відкритими виконавчими провадженнями;
незважаючи на відмову у задоволенні Заяви від 02 травня 2025 року, суд першої інстанції визнав наявність боргу ТОВ «МЛП» перед Сбербанком Росії. Суд апеляційної інстанції залишив ухвалу суду першої інстанції в цілому без змін, однак у відношенні боргу ТОВ «МЛП» дійшов протилежного висновку;
очевидно, що Договір уступки, який, як встановлено судами у справі № 320/45326/24, містить положення щодо можливості подальшого отримання Сбербанком росії коштів від ТОВ «МЛП», укладений з метою обходу накладених на Сбербанк Росії санкцій та мораторію на виконання грошових зобов`язань, кредиторами за якими є резиденти рф. Оскільки приватно-правовий інструментарій (Договір уступки) було використано учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, такий договір є фраудаторним та жодних правових наслідків не створює;
суди попередніх інстанцій позбавили позивача можливості домогтись реального виконання Рішення Суду, солідарним боржником за яким є Сбербанк росії та доступним активом якого для Позивача на території України є права вимоги до ТОВ «МЛП;
обставини кредиторської заборгованості, безспірність, її розмір були встановлені судом першої інстанції та підтверджені належними доказами.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

30 квітня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2026 року:
в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником ОСОБА_5 , здійснити розгляд справи № 376/560/23 у судовому засіданні з повідомленням позивача про дату та час розгляду та допустити до судового засідання представників (адвокатів) позивача для надання пояснень у справівідмовлено;
справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 квітня 2026 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини

Упровадженні Сквирського районного суду Київської області знаходилася справа № 376/560/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Сбербанк росії», третя особа ОСОБА_4 про стягнення упущеної вигоди, за позовом третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Сбербанк росії», третя особа ОСОБА_1 про стягнення коштів у вигляді упущеної вигоди.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 25 травня 2023 року d справs № 376/560/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/111761242) позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Сбербанк росії» на користь ОСОБА_1 збитки у формі упущеної вигоди у розмірі 30 000 000 дол. США, а також стягнуто з кожного із відповідачів на користь позивача 4473,33 грн судового збору.

29 вересня 2011 року ТОВ «МЛП-Чайка» та ПАТ «Сбербанк росії» уклали договір № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії, з додатковими угодами до нього. Відповідно до п. 1.1 договору в редакції додаткової угоди № 11 від 02 квітня 2019 року, Сбербанк росії зобов`язався надати ТОВ «МЛП-Чайка» грошові кошти, відкрити невідновлювальну кредитну лінію з лімітом у 55 000 000 дол. США. Сторони домовились, що датою повного погашення кредиту є 20 вересня 2023 року (пункт 6.1 договору в редакції додаткової угоди № 11 від 02 квітня 2019 року).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16 вересня 2024 року, 16 грудня 2011 року приватним нотаріусом Біккінєєвою І. А. зареєстровано заборону відчуження на належне ТОВ «МЛП-Чайка» нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 16 грудня 2011 року, строк виконання основного зобов`язання 20 вересня 2023 року, розмір основного зобов`язання 55 000 000 дол. США, особа, в інтересах якої встановлено обтяження - ПАТ «Сбербанк росії».

За змістом договору іпотеки, укладеного 16 грудня 2011 року ТОВ «МЛП-Чайка» та ПАТ «Сбербанк росії», договір укладено на забезпечення виконання основного зобов`язання, яким є договір № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року.

Згідно копії листа ПАТ «Сбербанк росії» на адресу ТОВ «МЛП-Чайка» від 08 лютого 2023 року, яким повідомлено про укладення ПАТ «Сбербанк росії» із ТОВ «Торугарт Трейдинг» (Киргизька Республіка) договору відступлення прав вимоги № 4917 від 14 жовтня 2022 року, за умовами якого банк відступає всі майнові права (вимоги) до ТОВ «МЛП-Чайка» за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року № 4431 з урахуванням всіх додаткових угод. У відповідності до договору відступлення і актом приймання-передачі прав, що відступлені, від 22 грудня 2022 року виконання зобов`язань за кредитним договором належить цесіонарію. На підставі частини другої статті 354 ЦК рф іпотека, оформлена за договором іпотеки, вважається припиненою. У зв`язку з викладеним, заставодавець за договором іпотеки має право звернутися із заявою до уповноваженого органу з метою припинення реєстраційного запису про обтяження, що виникло на підставі договору іпотеки, у відповідному реєстрі, а також вчинити інші дії, спрямовані на припинення дії обтяжень, зареєстрованих у зв`язку з договором іпотеки.

Наказом ТОВ «МЛП-Чайка» від 31 грудня 2023 року № 969/2-ІА3, враховуючи пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» від 03 березня 2022 року, враховуючи вимоги пункти 14, 15, 17 постанови НБУ № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» від 24 лютого 2022 року затверджено рішення інвентаризаційної комісії, викладене в акті № 1 від 31 грудня 2023 року, а саме кредиторську заборгованість на користь ПАТ «Сбербанк росії» згідно договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року (з відповідними змінами та доповненнями) з ПАТ «Сбербанк росії» в сумі 1 100 987,07 дол. США, що складає 41 818 131,29 грн., визнано такою, що не підлягає погашенню, виключено із складу зобов`язань та включено її в повному обсязі до складу доходу за 2023 рік; кредиторську заборгованість перед ТОВ «Торугарт Трейдинг» згідно додаткової угоди № 13 до договору № 4431 про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 29 вересня 2011 року визнано зобов`язанням в сумі 26 218 052,53 долари США, що складає 995 824 558,42 грн. 

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року у справі № 320/45326/24 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/126551249) відмовлено у позові ТОВ «МЛП-Чайка» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 16 липня 2024 року № 346050702 у частині пункту 1, яким установлено заниження суми доходу за 2023 рік на 995 824 558,42 грн.

Позиція Верховного Суду

Суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили (частина перша статті 440 ЦПК України).

Суд відмовляє в задоволенні такої заяви, якщо вона подана після закінчення строку позовної давності для відповідної вимоги боржника до такої особи, або строку на пред`явлення до виконання виконавчого документа про стягнення коштів з такої особи на користь боржника за судовим рішенням, що набрало законної сили (частина друга статті 440 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (провадження № 12-146гс19) вказано, що «порядок звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, визначено статтею 336 ГПК України. Так, суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява розглядається судом протягом десяти днів з дня її надходження. Суд розглядає заяву про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, в судовому засіданні з викликом такої особи та учасників справи, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи за умови належного їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. За заявою стягувача суд може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Про задоволення заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, або про відмову у її задоволенні суд постановляє ухвалу. У разі задоволення заяви судове рішення може бути виконано шляхом звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі в межах заборгованості такої особи перед боржником. Звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є підставою для визнання виконавчого документа, за яким боржник виступає стягувачем, таким, що не підлягає виконанню в розмірі стягнутої суми. Тобто, особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року по справі № 761/47759/19 (провадження № 61-13555св21) вказано, що:
«суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви з двох підстав: відсутні докази, що рішення у справах № 753/10678/19, № 753/5063/19, № 753/10675/19 набрали законної сили та того, що у боржника наразі відсутнє майно, на яке за законом можливе звернути стягнення. Апеляційний суд, не змінюючи мотивів відмови суду першої інстанції, погодився тільки з тим, що судові рішення стосовно ОСОБА_2 не набрали законної сили;
суди не звернули увагу, що відповідно частини першої статті 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;
суди не врахували, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень;
суди не звернули увагу, що згідно Єдиного державного реєстру судових рішень у рішення справах № 753/10678/19, № 753/5063/19, № 753/10675/19 набрали законної сили 28.11.2019, 02.03.2020, 03.07.2020;
за таких обставин, суди по суті заяву не розглянули, а тому зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні заяви».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 жовтня 2020 року по справі № 1/242 зазначено, що:
«саме по собі затвердження мирової угоди на стадії виконання судового рішення у даному випадку не свідчить про відсутність у ДП «Держвуглепостач» заборгованості перед ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1», та не впливає на можливість суду застосовувати статті 336 ГПК України. 
Стаття 336 ГПК України не містить такої обов`язкової умови для звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, як наявність відкритого виконавчого провадження. Основною умовою такого стягнення є те, що така заборгованість існує і не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
В даному випадку заборгованість підтверджена рішенням господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року та ухвалою господарського суду міста Києва від 18 березня 2020 року про затвердження мирової угоди у справі № 910/8777/19.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на ч. 9 ст. 336 ГПК України, за якою звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є підставою для визнання виконавчого документа, за яким боржник виступає стягувачем, таким, що не підлягає виконанню в розмірі стягнутої суми.
Тобто вказана норма спрямована на захист особи, яка має заборгованість перед боржником, від повторного стягнення з неї цієї заборгованості таким боржником як стягувачем і реалізується у відповідному виконавчому провадженні.
Тому висновки апеляційного господарського суду про порушення ухвалою господарського суду першої інстанції законних прав та інтересів ДП «Держвуглепостач», яке є боржником у справі № 910/8777/19, є безпідставними.
При цьому стверджуючи про порушення права ДП «Шахтоуправління «Південнодонбаське №1» на отримання коштів за умовами затвердженої мирової угоди, апеляційний суд залишає поза увагою право ПАТ "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" на отримання коштів в порядку ст. 336 ГПК України».

У справі, що переглядається: 
ОСОБА_1 звернувся із заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником;
суди при відмові у задоволенні заяви міркували так, що за даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень відсутні відкриті виконавчі провадження з примусового виконання рішення Сквирського районного суду Київської області у справі № 376/560/23, стягувачем у яких був би ОСОБА_1 , а боржником ПАТ «Сбербанк росії»;
суди не звернули увагу, що у частині першій статті 440 ЦПК України відсутня така обов`язкова умова для звернення стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, як наявність відкритого виконавчого провадження. Основною умовою такого стягнення є те, що така заборгованість існує і не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили;
за таких обставин суди по суті заяву не розглянули, а тому зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні заяви.

У частині четвертій статті 411 ЦПК України закріплено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. 

У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково; оскаржені судові рішення скасувати; передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Сквирського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко