Справа № 212/6051/25 
2/212/342/26

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2026 року м. Кривий Ріг 
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого судді Колочко О.В., за участі секретаря судового засідання Савінської А.О., за участю представника позивача – адвоката Вовка М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Друга криворізька державна нотаріальна контора, виконавчий комітет Криворізької міської ради, про встановлення факту не проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, 

В С Т А Н О В И В:
26 травня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить суд:
встановити факт, що відповідач не проживав постійно разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на час відкриття спадщини;
Визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
Визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку площею 0,0601 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1211000000:04:159:0012, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
В обґрунтування позовних вимоги посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся позивача ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у виді житлового будинку та земельної ділянки за вказаною вище адресою. Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, у чому йому було відмовлено у зв`язку з неможливістю встановити коло спадкоємців. ОСОБА_3 на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із нею на день її смерті був зареєстрований її син, батько позивача – ОСОБА_2 . Проте, відповідач фактично не проживав разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини, оскільки відповідач є громадянином РФ і зареєстрований у м. Санкт-Петербург, і у листопаді 2014 року виїхав до РФ на постійне місце проживання. Відповідач не подав заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, не проживав разом із спадкоємцем на день її смерті. Таким чином, позивачу для реалізації його права на спадщину необхідно встановити факт не проживання відповідача та визнати за собою право власності в порядку спадкування на спадкове майно. 
Ухвалою судді від 29 травня 2025 року залишено без руху позовну заяву, надано термін для усунення її недоліків.
13 червня 2025 року позивач подав до суду позовну заяву із зміненим предметом позову на виконання ухвали судді від 29 травня 2025 року.
Ухвалою судді від 16 червня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, призначено підготовче засідання по справі, витребувані докази за клопотанням позивача, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи.
Ухвалами суду від 14 липня 2025 року, 04 листопада 2025 за клопотанням позивача витребувано докази.
15 вересня 2025 року від представника третьої особи виконавчого комітету Криворізької міської ради – представника виконавчого комітету Покровської районної в місті ради Симоненко О.В. надійшли письмові пояснення, у яких третя особа вважала, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності є передчасними, оскільки він не позбавлений права звернутися до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину у разі задоволення позову в частині встановлення факту не проживання відповідача, у якій третя особа підтримує позов.
01 грудня 2025 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 22 грудня 2025 року.
22 грудня 2025 року, 19 січня 2026 року, 12 лютого 2026 року судовий розгляд не відбувся через відсутність електроенергії в приміщенні суду, судове засідання призначене на 05 березня 2026 року.
05 березня 2026 року судовий розгляд відкладений на 01 квітня 2026 року у зв`язку з неявкою відповідача.
01 квітня 2026 року розпочато судовий розгляд, заслухано вступне слово представника позивача, оголошено перерву до 20 квітня 2026 року для виклику свідків.
20 квітня 2026 року в судовому засіданні допитано свідків, оголошено перерву до 20 травня 2026 року для виклику свідків.
20 травня 2026 року за клопотанням представника позивача витребувано докази, допитано свідків в судовому засіданні, досліджено письмові матеріали, оголошено перерву до 04 червня 2026 року для виклику свідка та отримання витребуваних доказів.
04 червня 2026 року в судовому засіданні допитано свідка, закінчено судовий розгляд справи, проведені судові дебати, судом оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, яке було оголошено 12 червня 2026 року.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Вовк М.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив його задовольнити.
Представник третьої особи Другої криворізької державної нотаріальної контори до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його присутності, проти задоволення вимог не заперечував. 
Представник третьої особи виконкому Криворізької міської ради – представник виконкому Покровської районної вмісті ради до суду не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності, врахувати надані письмові пояснення. 
Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 повторно не з`явився до суду, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини своєї неявки не повідомив, відзив не подав. 
Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд розглядає справу в порядку статті 280 ЦПК України за наявними в ній доказами (заочний розгляд).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона придбала в 2004 році будинок за адресою: АДРЕСА_2 і з того часу добре знає сім`ю ОСОБА_5 . Мати ОСОБА_6 – ОСОБА_3 проживала в сусідньому будинку. ОСОБА_6 одружився із ОСОБА_7 і у них народився син ОСОБА_8 . ОСОБА_6 є громадянином РФ, виїхав в РФ приблизно в 2011-2012 роках, після цього жодного разу не повертався в Україну. Вона (свідок) знає, що ОСОБА_6 був зареєстрований разом із матір`ю, однак не проживав з нею. Також, їй (свідку) відомо, що ОСОБА_6 повинен був приїхати приблизно в 2015 році, але не приїхав. З ОСОБА_9 більше 15 років проживав співмешканець ОСОБА_10 , саме він знайшов онука ОСОБА_7 – сина ОСОБА_6 , щоб онук отримав спадщину. Похованням займався ОСОБА_11 , ОСОБА_6 на похорон не приїжджав. Також, пояснила, що був випадок після смерті ОСОБА_12 , коли в присутності поліції, інших сусідів, теща ОСОБА_6 зателефонувала останньому в РФ і той на гучному зв`язку говорив, що це його будинок, погрожував усім присутнім фізичною розправою. Крім того, їй відомо, що спочатку ОСОБА_6 був зареєстрований у сусідньому будинку, і, коли сусіди заявили про намір його виписати, ОСОБА_7 ймовірно зареєструвала його у своєму будинку, оскільки у ОСОБА_6 закінчувався вид на проживання.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показав, що він був у дружніх стосунках з ОСОБА_14 , знав його дружину ОСОБА_7 та їхнього сина ОСОБА_6 . Більш тісно вони почали спілкуватися з 1995 року. Після смерті ОСОБА_15 проживала з ОСОБА_16 тривалий час до самої своєї смерті в жовтні 2022 року. ОСОБА_6 востаннє бачив приблизно до 2012 року. ОСОБА_7 чекала на сина, але він так і не приїхав, вона спочатку виїжджала до нього, але потім вже не могла їздити. ОСОБА_17 він знає як сина ОСОБА_6 і онука ОСОБА_7 . У ОСОБА_6 та ОСОБА_17 були погані відносини, ОСОБА_6 заборонив своїй матері спілкуватися з онуком, про що вона дуже жаліла. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 суду показала, що вона є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_2 і матір`ю позивача – ОСОБА_19 . З колишнім чоловіком у неї були дуже погані відносини, вони не спілкувалися, також не спілкувалися з батьками ОСОБА_6 . Між ними були судові тяжби з приводу сплати аліментів, і в останнє судове засідання ОСОБА_6 вже не з`явився, оскільки перебував в РФ, це було в 2012 році. Їй відомо, що ОСОБА_6 проживає в Санкт-Петербурзі. В 2022 році їй (свідку) стало відомо про смерть свекрухи ОСОБА_20 від співмешканця останньої ОСОБА_11 , який шукав ОСОБА_17 , що він прийняв спадщину після бабусі. ОСОБА_6 весь це час перебував в РФ тому не вступив у спадщину. Був випадок після смерті ОСОБА_20 , коли приїхала поліції, яка забороняла тещі ОСОБА_6 заходити у будинок, і тоді остання зателефонувала ОСОБА_6 і він, перебуваючи на гучному зв`язку сказав, що вона (свідок) та ОСОБА_21 не мають права на будинок, погрожував, у тому числі фізичною розправою, але на питання де він був коли помирала його мати, не відповів. Також, пояснила, що ОСОБА_6 часто змінював реєстрацію місця проживання, був зареєстрований у різних місцях, вона (свідок) знає що відповідач був зареєстрований у матері, але він не проживав в будинку, також у нього була посвідка на проживання строком до 2014 року. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 суду показала, що вона є головою квартального комітету виконкому Покровської районної в місті ради, вона веде облік усіх мешканців. Вона знає ОСОБА_3 , її сина ОСОБА_6 та онука ОСОБА_17 . ОСОБА_6 в 2012 році поїхав до РФ і більше не повертався, за журналами обліку мешканців відомості про реєстрацію ОСОБА_6 з 2012 року відсутні. ОСОБА_23 більше 15 років проживала з ОСОБА_24 , померла вона восени 2022 року, ОСОБА_6 на похованні не був. Після смерті ОСОБА_20 двічі телефонував їй (свідку) з питання спадкового будинку, погрожував через неотримання ним спадщини. На час смерті ОСОБА_12 син не проживав з нею і за її обліковими відомостями зареєстрований в будинку не був.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 суду показав, що він співмешкав з ОСОБА_26 понад 15 років. ОСОБА_6 – син ОСОБА_7 , ОСОБА_21 – її онук. ОСОБА_6 виїхав в Росію приблизно в 2010-2011 році, де у нього був будинок, який він отримав у спадок після смерті батька. Після цього жодного разу не приїжджав в Україну, з матір`ю не проживав. ОСОБА_27 самостійно зареєструвала ОСОБА_6 у себе в будинку. У ОСОБА_6 закінчився вид на проживання і він не приїжджав його продовжити. З онуком ОСОБА_28 не спілкувалася, так як їй заборонив ОСОБА_6 , але вона дуже переймалася через це, вона добре ставилася до онука. ОСОБА_27 захворіла на онкологію, він (свідок) доглядав її, а коли ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла, він (свідок) займався її похованням. ОСОБА_6 на похорон не приїхав. Після смерті співмешканки він (свідок) звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини, що обурило ОСОБА_6 , який телефонував і погрожував та говорив, що буде судитися за будинок. У нотаріуса він (свідок) дізнався телефон ОСОБА_17 , зателефонував йому і запропонував прийняти спадщину після бабусі. Він та сестра батька ОСОБА_6 – ОСОБА_29 відмовилися від спадщини на користь ОСОБА_17 . 
Суд, заслухавши представника позивача, свідків, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав.
ОСОБА_1 , громадянин України, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , з 24 липня 2003 року, що підтверджується копією паспорта № НОМЕР_1 , виданого 07 травня 2024 року та витягом з Реєстру територіальної громади від 13.01.2025 (а.с. 5). 
ОСОБА_2 , громадянином РФ, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , з 28 липня 2014 року, що підтверджується копією паспорта громадянина НОМЕР_2 виданого 11.09.2020 (а.с. 10 зворотній бік).
Згідно з копією посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 , виданої 28 серпня 2014 року, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 07 жовтня 2014 року (а.с. 9, 109).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00039582778 від 09.05.2023 (а.с. 6, 50-51).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (а.с. 143-144).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Саксаганським відділом ДРАЦС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області складено актовий запис № 1480 та 19 жовтня 2022 року видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 (а.с. 6, 46).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-343 від 26.02.2013, а також Земельна ділянка площею 0,0601 га, кадастровий номер 1211000000:04:159:0012, яка належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-2232 від 18.10.2013 (а.с. 30-32).
04 квітня 2023 року за заявою ОСОБА_30 про прийняття спадщини Другою криворізькою нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 204/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с. 42).
З копії спадкової справи вбачається, що 09 травня 2023 року від ОСОБА_1 та ОСОБА_25 до цієї же нотаріальної контори надійшли заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с. 51 зворотній бік, 53).
У подальшому, ОСОБА_30 та ОСОБА_25 відмовилися від прийняття спадщини, про що склали відповідні письмові заяви, прийняті нотаріусом від 24.05.2023 та 19.05.2023 відповідно.
Постановою державного нотаріуса Другої криворізької державної нотаріальної контори від 05 січня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало його бабусі – ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що неможливо встановити коло спадкоємців померлої (а.с. 56).
Постанова нотаріуса обґрунтована тим, що ОСОБА_3 на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, син померлої, а батько ОСОБА_1 – громадянин РФ ОСОБА_2 , був зареєстрований за вищевказаною адресою разом з ОСОБА_3 на день її смерті.
20 серпня 2025 року був складений акт № 217 підписаний мешканцями будинків АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ОСОБА_31 , ОСОБА_13 , та затверджений головою квартального комітету Соколовською В.І., з якого встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з листопада 2014 року по теперішній час (а.с. 131). 
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 підтвердили факт тривалого (понад 10 років) непроживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 і не проживання його на час смерті ОСОБА_3 .
З часу відкриття спадщини минуло більше шести місяців, за цей час ОСОБА_2 не звертався із заявами про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1265 ЦК України передбачено, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач ОСОБА_2 не звертався. Спадкову справу заведено 04 квітня 2023 року на підставі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_30 , із заявами про прийняття спадщини також зверталися позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_25 , у подальшому ОСОБА_30 та ОСОБА_25 відмовилися від прийняття спадщини.
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця на час відкриття спадщини.
Даний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі №504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23).
Тобто, у частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за однією адресою зі спадкодавцем, що можуть бути відмінними один від одного.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20, від 26 червня 2024 року у справі №752/12045/17, від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23.
Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (станом на час заведення спадкової справи) та пунктів 3.19 та 3.20 Порядку (станом на час винесення постанови нотаріусом про відмову у вчиненні нотаріальної дії), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Під час судового розгляду встановлено, що на день смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач був зареєстрований за місцем реєстрації та фактичного проживання спадкодавиці: АДРЕСА_1 . Водночас фактичне місце проживання ОСОБА_2 , який останні 10 років не проживав з матір`ю за цією адресою, є відмінним від місця його реєстрації.
У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Отже, оскільки ОСОБА_2 в житловому будинку на АДРЕСА_1 був зареєстрований, проте не проживав понад 10 років, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому ОСОБА_2 як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті матері, а отже, не набув права на спадкове майно.
Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц, від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Відповідно до частини другої статті 1270 ЦК України, якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.
Як було встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 , який є спадкоємцем першої черги, при цьому не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не звернувся у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини, що відповідно надало право позивачу ОСОБА_1 , як спадкоємцеві п`ятої черги, звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у визначений законом тримісячний строк. 
Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05 січня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний будинок з підстав неможливістю встановити кола спадкоємців, що спонукало позивача звернутися до суду з цим позовом.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Враховуючи встановлені судом обставини, а також наявність перешкод у позивача в оформленні своїх спадкових прав, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок та земельну ділянку , розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Що стосується вимоги позивача про встановлення факту не проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини суд виходить з наступного. 
У своїй постанові від 02.04.2025 у справі 751/344/23, Верховний Суд зазначив таке: «… виходячи зі змісту позовних вимог, позивачка фактично намагається довести те, що лише вона є спадкоємицею першої черги за законом після смерті матері. Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі позовні вимоги про встановлення факту непроживання відповідача із спадкодавицею на час відкриття спадщини та визнання його таким, що не прийняв спадщину, не відповідають належному способу захисту. Верховний Суд звертає увагу на те, що ефективним способом захисту прав позивачки є визнання права власності на спадкове майно, однак таких вимог остання не заявляла. За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачкою способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивачки і не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України. Факти, про які позивачка просить ухвалити рішення у цій справі, щодо постійного непроживання відповідача із спадкодавицею на день смерті останньої та визнання його таким, що не прийняв спадщину, підлягають встановленню при розгляді позовних вимог про визнання за нею права власності на спадщину».
Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної платати Касаційного цивільного суду у постанові від 04.11.2024 у справі № 504/3606/14-ц, вказав, що «… для захисту свого права на спадщину законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини спадкодавцем (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 522/21808/18 (провадження № 61-17920св23)). Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують належний захист прав у спірних правовідносинах, а є лише підставою для вирішення спору між спадкоємцями щодо їх часток у спадковому майні… З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає правових підстав для встановлення у резолютивній частині судового рішення факту прийняття позивачем спадщини після смерті своєї матері..».
Отже, суд, дійшовши висновку про задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтувавши таке своє рішення, у тому числі встановленням судом факту непроживання відповідача ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, не вбачає необхідності для окремого встановлення у резолютивній частині судового рішення цього факту. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволення позову, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 2 511 грн.
Керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В:
задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Друга криворізька державна нотаріальна контора, виконавчий комітет Криворізької міської ради, про встановлення факту не проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності на спадкове майно.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 35,4 кв.м, з господарчими будівлями: літня кухня Б, вбиральня Г, погріб Д, сарай Е, літній душ Ж, огорожа 1, огорожа 2, водоколонка І, вимощення ІІ, та на земельну ділянку площею 0,0601 га, кадастровий номер 1211000000:04:159:0012, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 511 гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем на заочне рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК Українидатою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 .
Треті особи: Друга криворізька державна нотаріальна контора, юридична адреса: 50029, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. С. Конткевича, 37. 
виконавчий комітет Криворізької міської ради, ЄДРПОУ 33874388, юридична адреса: 50101, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пл. Молодіжна, 1.
Повне судове рішення складено 19 червня 2026 року.

Суддя:          О.  В.  Колочко