Справа 243/2619/26
Провадження 2/243/1125/2026

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі: 
головуючий суддя Пронін С.Г.
за участю секретаря Рудь Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Прокопцев Сергій Вікторович, до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок,
В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. На підставі договору купівлі-продажу Біржовий контракт на угоду з нерухомості №386, укладеного між сторонами 11.10.1994 на Товарній біржі «Міжрегіональна агропромислова біржа», позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований на земельній ділянці житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,22 га, кадастровий №1424286800:03:000:0252, якою користується позивач на підставі договору оренди землі від 13.01.2026. Право власності на вказаний будинок не було зареєстровано позивачем у КП «БТІ», оскільки чинне на той час законодавство не пов`язувало виникнення права власності на будинок з його державною реєстрацією. З метою реєстрації права власності на вказаний будинок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач звернувся до державного реєстратора, проте у здійсненні реєстрації його права було відмовлено з тих підстав, що право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстровано за вищевказаним договором. У зв`язку з чим, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок – літ. А-1 загальною площею 40,8 кв.м, житловою площею 16 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: сарай – літ. Б, літня кухня - літ. В, вбиральня - літ. Г, колодязь - №1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, просив позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 будучи повідомленою належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно купівлі-продажу Біржовий контракт на угоду з нерухомості № НОМЕР_1 , укладеного між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 11.10.1994 на Товарній біржі «Міжрегіональна агропромислова біржа», позивачу ОСОБА_1 належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно технічного паспорту від 03.03.1988, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок – літ. А-1 має загальну площу 40,8 кв.м, житлову площу 16 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: сарай – літ. Б, літня кухня - літ. В, вбиральня - літ. Г, колодязь - №1.
Як вбачається з рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації Краматорського району Донецької області Бабак К.Ю. № 83737757 від 13.03.2026, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у проведенні реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстровано за вищевказаним договором у КП «БТІ».
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.
Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 1994 році, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).
Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.
Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно.
Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності та кожний доказ окремо, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем було доведено його право власності на вищевказаний житловий будинок, який він правомірно придбав у відповідності до вимог чинного на час укладання договору купівлі-продажу законодавства. Право власності на вказаний житловий будинок не було зареєстровано позивачем до 2013 року. На даний час позивач не може зареєструвати своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, чим позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном, що безпосередньо порушує його право власності, тому заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 321, 328, 392 ЦК України, ст. 47, 128, 224, 227 ЦК УРСР 1963 року, ст. ст. 12, 13, 259, 263-268, 273, 280-284, 289 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на житловий будинок – літ. А-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,8 кв.м, житловою площею 16 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами: сарай – літ. Б, літня кухня - літ. В, вбиральня - літ. Г, колодязь - №1.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя:         С.Г. Пронін