ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
58601, м. Чернівці, вул. О.Кобилянської, 14, тел. 52-47-40, inbox@cv.arbitr.gov.ua

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року  	Справа № 926/4174/25	
За позовом Чернівецької обласної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Чернівецької обласної військової адміністрації 

до відповідача Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – Підгорна Людмила Єлісеївна

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет; Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області.
про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою та скасування державної реєстрації

Суддя Проскурняк О.Г.
Секретар судового засідання Гончар А.Ю.

Представники сторін:
Прокурор – Кацап-Бацала Ю.М.
Від позивача – Решетник В.Ф., Бельмега С.С.
Від відповідача – не з`явився.
Від третьої особи 1 – Підгорна Л.Є.
Від третьої особи 2 – не з`явився.
Від третьої особи 3 – не з`явився.

СУТЬ СПОРУ: Чернівецька обласна прокуратура звернулась до Господарського суду Чернівецької області із позовом в інтересах держави в особі позивача Чернівецької обласної військової адміністрації до відповідача Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою та скасування державної реєстрації.
Стислий виклад позиції прокуратури.
Позов обґрунтований тим, що Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, цільове призначення – для рибогосподарських потреб, що розташована в с. Южинець. 
Водночас на вказаній ділянці розміщенні об`єкти державного нерухомого майна – гідротехнічні та протиерозійні споруди: відкритий канал довжиною 1597,66 метри, на площі угідь 0,7742 га; дамба (гребля) № 1 довжиною 176,21 метри, дамба (гребля) №2 довжиною 103,94 метри, дамба (гребля) № 3 довжиною 89,5 метри, право власності на які зареєстровані за Чернівецькою обласною військовою адміністрацією
Також на вказаній земельній ділянці розташована річка Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою І порядку річки Прут, використовується і знаходиться на території більш ніж однієї області, тобто належить до водних об`єктів загальнодержавного значення.
Так, як на земельній ділянці з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 розташовані гідротехнічні споруди – об`єкти нерухомого майна державної власності, а також ділянка зайнята водним об`єктом загальнодержавного значення, то Ставчанською сільською радою Чернівецького району всупереч вимогам законодавства, поза межами повноважень та поза волею власника прийнято з державної у комунальну власність спірну земельну ділянку.
07 січня 2026 року через систему “Електронний суд” надійшла відповідь на відзив, в який прокурор вказує, що в матеріалах справи наявна інформація Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет, згідно якої на земельній ділянці за кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 розташована річка Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою І порядку річки Прут, використовується і знаходиться на території більш ніж однієї області (Івано-Франківської та Чернівецької).
Водночас прокурор зазначає, що ставок на земельній ділянці утворений штучно на руслі річки Совиця гідротехнічними та протиерозійними спорудами, які побудовані в 1977 році за рахунок держкапіталвкладень для зрошувальних систем в колгоспі “День Урожаю” Кіцманського району, який розташовувався на територіях сіл Шишківці та Ставчани. Враховуючи, що ставок утворений на руслі річки, відділити ці два водні об`єкта неможливо.
Стислий виклад позиції позивача.
07 січня 2026 року через систему “Електронний суд” надійшли письмові пояснення на позов, в яких позивач вказує, що позовні вимоги Чернівецької обласної прокуратури є передчасними, оскільки існує необхідність внесення відповідних змін до Водного кодексу України та визначення штучно створених водойм як об`єктів загальнодержавного значення.
Позивач додатково зазначає, що у нього відсутні відомості щодо формування земельних ділянок та меж річки Совиця та визначення об`єкта цивільних правовідносин, а без чіткого розмежування меж річки (державна власність) та ставка (місцевого значення) зміна титулу власності на всю ділянку вбачається передчасною.
Разом з тим, позивач звертає увагу суду, що у межах спірної земельної ділянки розташований ставок, який належить до водних об`єктів місцевого значення та на переконання позивача, може перебувати у комунальній власності територіальної громади.
Також позивач вказує, що питання законності державної реєстрації речового права за Ставчанською сільською радою на земельну ділянку, кадастровий номер 7322589700:02:002:0232 був предметом розгляду по справі № 718/1707/22.
Стислий виклад позиції відповідача.
22 грудня 2025 року через систему “Електронний суд” надійшли письмові заперечення відповідача на позов, в яких представник відповідача зазначає, що ставки не є об`єктами загальнодержавного значення, так я це штучно створені водойми кожна з яких проєктною місткістю не перевищує 190,0 тис. куб. м. Оскільки її місткість не перевищує 1 млн. куб. м. на належить до водних об`єктів місцевого значення.
Також відповідач звертає увагу, що позивачем не надано відомостей про формування земельних ділянок під інженерними об`єктами та не надано підтверджуючих документів, що Державним підприємством “Укрриба” чи Державним підприємством “АйФіш” чи Чернівецькою обласною прокуратурою вживалися заходи досудового врегулювання щодо звернення до органу самоврядування про виділення земельних ділянок, які знаходяться під інженерними спорудами. 
Крім того, на переконання відповідача, вимоги позивача суперечать положенням статті 120 та 121 Земельного кодексу України в частині переходу права користування на земельний масив, а не на земельну ділянку, що знаходиться під інженерною спорудою.
Окрім того, відповідач вказав, що у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі №718/1707/22, де предметом розгляду було питання законності державної реєстрації речового права за Ставчанською сільською радою на земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, державну реєстрацію права комунальної власності визнано законною.
Стислий виклад позиції третьої особи - Підгорної Л.Є.
Третя особа-1 у своїх поясненнях від 26 січня 2026 року вказує, що Підгорна Л.Є. є власником нерухомого майна, що знаходиться по вул. Польова 5 с. Южинець Чернівецької області. Належне її майно знаходиться на сформованій земельній ділянці кадастровий номер 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 га, цільове призначення – для рибогосподарських потреб, що в с. Южинець.
Окрім власного майна, на землі кадастровий номер 7322589700:02:002:0232 знаходяться гідротехнічні споруди, право на які зареєстровано також за державою в особі Чернівецької ОДА.
Поряд з цим, у складі вищевказаної землі також знаходяться декілька водних об`єктів (ставки та рибогосподарські садки), протікає річка Совиця Ставчанська, що є водним об`єктом загальнодержавного значення. Наповнення ставка здійснюється від вод річки державного значення Совиця Ставчанська, за рахунок побудованих у 1976 році гідротехнічних споруд, зокрема греблі, дамби і каналу.
На переконання третьої особи-1, за умови знаходження на земельній ділянці будь-яких об`єктів нерухомого майна державної власності, водного об`єкта державного значення, такі землі в силу прийнятих вимог Закону не можуть переходити і перебувати у комунальній власності сільської ради, а мають належати виключно державі. 
Щодо доводів Ставчанської сільської ради про надання оцінки спірним правовідносинам у цивільній справі № 718/1707/22 Підгорна Л.Є. вказує, що оцінка законності переходу права на земельну ділянку кадастровий номер 7322589700:02:002:0232 з державної у комунальну власність раніше судами не надавалась, а Підгорній Л.Є. відмовлено у задоволені позову з підстави недоведеності порушення її прав або інтересів реєстраційною дією, яку вона оспорювала.
Стислий виклад позиції третьої особи - Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет.
У письмових поясненнях Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет вказує, що за наявними в управлінні картографічними матеріалами та за результатами співставлення розташування земельної ділянки за кадастровим номером 73225889700:02:002:0232 з даними інтернет ресурсу google maps встановлено, що на зазначеній земельній ділянці протікає річка Совиця Ставчанська, ліва притока І порядку р. Прут
Також представник третьої особи 2 зазначає, що чинним законодавством України не передбачено ведення переліків водних об`єктів загальнодержавного чи місцевого значення. Крім того, у вказаних поясненнях представник просив суд розгляд справи здійснювати за відсутності представника Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет.
Стислий виклад позиції третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області.
У своїх письмових пояснення від 20 лютого 2026 року ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області зазначає, що у державному земельному кадастрі обліковуються відомості про земельну ділянку за кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, загальною площею 54,6531 га, цільове призначення – 10.07 “Для рибогосподарських потреб”, що розташована на території Южинецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області. Земельна ділянка сформована відповідно до Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 04 жовтня 2005 року та зареєстрована в Державному реєстрі земель 16 березня 2006 року Кіцманським реєстраційним офісом ЧРФДП “Центр ДЗК”. 
05 серпня 2022 року право власності на земельну ділянку зареєстровано за Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області. Реєстраційний номер земельної ділянки у Державному реєстрі прав 47559955.
По суту спору.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 грудня 2025 року, судову справу № 926/4174/25 передано на розгляд судді Проскурняку О.Г.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 07 січня 2026 року.
Ухвалою суду від 07 січня 2026 року підготовче засідання у справі № 926/4174/25 відкладено на 09 лютого 2026 року; відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі третіх осіб; задоволено заяву ОСОБА_1 про вступ у справу як третьої особи; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – гр. ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 09 лютого 2026 року підготовче засідання у справі № 926/4174/25 відкладено на 17 березня 2026 року; залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області.
Ухвалою суду від 17 березня 2026 року закрито підготовче провадження у справі № 926/4174/25; призначено справу до розгляду по суті на 14 квітня 2026 року.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 14 квітня 2026 року відкладено розгляд справи № 926/4174/25 по суті на 13 травня 2026 року.
Судове засідання 13 травня 2026 року не відбулось, у зв`язку із оголошенням сигналу “Повітряна тривога” на території Чернівецької області, про що складено відповідний акт.
Ухвалою суду від 13 травня 2026 року призначено судове засідання з розгляду справи № 926/4174/25 по суті на 15 червня 2026 року.
В судовому засіданні 15 червня 2026 року прокурор, третя особа 1 підтримали позов та просили його задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні 15 червня 2026 року не підтримували прокурора та заперечували щодо задоволення позову. 
Відповідач явку належного представника в судове засідання вкотре не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання.
Треті особи 2, 3 явку належних представників в судове засідання 15 червня 2026 року не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання. При цьому, у свої письмових поясненнях просили здійснювати розгляд справи за відсутності представників третіх осіб 2, 3.
Відповідно до частини 1 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відтак, з огляду на неявку представників відповідача, третіх осіб 2, 3, які належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання, про причини такої неявки не повідомили, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності таких представників.
В порядку статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.
На виконання вимог статті 223 Господарського процесуального кодексу України, складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, вступну та резолютивну частину рішення у даній справі проголошено у судовому засіданні 15 червня 2026 року.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Щодо звернення прокурора за захистом інтересів держави.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
За приписами частин третьої та четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. 
Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”. 
З урахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17.
Аналіз частини третьої статті 23 Закону України “Про прокуратуру” дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.
Перший “виключний випадок” передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. “Не здійснення захисту” виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. “Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. “Неналежність” захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Відповідно до статей 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і законами України. 
Згідно з частиною п`ятою статті 162 ГПК України, у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. 
Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України “Про прокуратуру”: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц зазначила, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia (“суд знає закони” під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 916/1033/20, від 08 жовтня 2020 року у справі № 904/5912/18.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Частина 5 статті 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Таким чином, на даний час Чернівецька обласна державна адміністрація є розпорядником земель державної власності які розташовані за межами населених пунктів.
Відповідно до частин 1, 2, 8, 9 статті 4 Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування. Військові адміністрації населених пунктів, районні, обласні військові адміністрації здійснюють свої повноваження протягом дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування. У разі утворення районних, обласних військових адміністрацій у день набрання чинності актом Президента України про їх утворення припиняються повноваження відповідних районних, обласних військово-цивільних адміністрацій. 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №68/2022 на базі існуючих обласних державних адміністрацій утворено обласні військові адміністрації.
З урахуванням зазначеного, дану позовну заяву подано у відповідності до норм чинного законодавства в інтересах Чернівецької обласної військової адміністрації, як уповноваженого органу на розпорядження спірними земельними ділянками.
Як вбачається із матеріалів справи, Чернівецька обласна військова адміністрація проти подання прокурором позову в його інтересах на момент подання позову не заперечувала та не висловлювала ініціативи щодо звернення до суду (лист від 12 березня 2025 року вих.№ 01.46/23-1657), про наміри самостійно звернутися з позовом чи ініціювати проведення перевірки щодо виявлених прокуратурою фактів не заявила. Натомість, Чернівецька обласна військова (державна) адміністрація вказувала, що сприятиме у вирішення спірного питання шляхом підготовки необхідних процесуальних документів.
Окрім того, під час розгляду справи Чернівецька обласна прокуратура в інтересах держави в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації відмовилась від підтримання заявлених органом прокуратури позовних вимог, тобто самоусунулась від захисту землі державної форми власності якою остання розпоряджається в силу закону.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та №922/1830/19).
Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
З матеріалів справи вбачається, що органом прокуратури доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації в суді та виконано приписи статті 23 Закону України “Про прокуратуру” шляхом повідомлення, зокрема про встановлені порушення та надання строку для вжиття заходів до поновлення порушених інтересів держави. 
Крім того, матеріалами справи підтверджено позицію Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації щодо відсутності наміру звертатись із відповідним позовом самостійно.
По суті спору.
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7304489912019 від 18 червня 2019 року, земельна ділянка з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 га, яка розташована у Чернівецькій обл., Кіцманського р-ну, Южинецької сільської ради зареєстрована у державному реєстрі – 16 березня 2006 року.
Зазначена земельна ділянка на праві власності належить Чернівецькій державній адміністрації. Категорія землі: землі водного фонду. Цільове призначення земельної ділянки: 10.07 для рибогосподарських потреб. Орган, який зареєстрував земельну ділянку: Кіцманський реєстраційний офіс ЧРФДП “Центр ДЗК”.
05 серпня 2022 року Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 га з цільовим призначенням – для рибогосподарських потреб (реєстраційний номер 1440698973225), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як вказує Ставчанська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області у своїх запереченнях на позов, остання зареєструвала право комунальної власності на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” від 28 квітня 2021 року № 1423-IX та Акту приймання-передачі договорів оренди землі від 08 грудня 2021 року.
Даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 307058007.
У відповідності до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статей 317, 321, 328 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
За змістом статті 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Згідно статті 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (частина 1 статті 59 Земельного кодексу України).
Згідно з положеннями частини 2 статті 117 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, окрім іншого, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.
Відповідно до вимог статті 25 та пунктів 31, 54 статті 26 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин; надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності.
Як випливає з положень статей 83, 84 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі, зокрема, передачі їм земель державної власності.
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Як встановлено судом вище, станом на 18 червня 2019 рік, земельна ділянка з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 га перебувала у власності Чернівецької обласної державної адміністрації.
Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, на спірній земельній ділянці водного фонду розміщені гідротехнічні споруди водного об`єкту.
Зокрема, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельній ділянці з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 розташовані гідротехнічні та протиерозійні споруди – відкритий канал довжиною 1597,66 м, на площі угідь 0,7742 га. Дамба (гребля) № 1 довжиною 176,21 метри. Дамба (гребля) № 2 довжиною 103,4 метри. Дамба (гребля) № 3 довжиною 89,50 метри. Інші гідротехнічні споруди, що належать Чернівецькій обласні державній адміністрації.
Відповідно листа Ставчанської сільської ради № 481 від 03 серпня 2022 року, гідротехнічні споруди водного об`єкту (ставу), який розташований на земельні ділянці кадастровий номер 7322589700:002:002:0232 площею 54,6531 га, що у с. Южинець не передавались.
При цьому, ставок на земельній ділянці утворений штучно на руслі річки Совиця гідротехнічними та протиерозійними спорудами, які побудовані в 1977 для зрошувальних систем в колгоспі “День Урожаю” Кіцманського району, який розташовувався на територіях сіл Шишківці та Ставчани. 
Вказаний факт підтверджується, рішенням виконавчого комітету №361 від 05 жовтня 1977 року та актом № 55 приймання-передачі в постійну експлуатацію зрошувального ділянки в колгоспі “День Урожаю” Кіцманського району Чернівецької області.
Так, з огляду на зазначене вище, земельна ділянка кадастровий номер 7322589700:002:002:0232 площею 54,6531 га, до моменту реєстрації права комунальної власності Ставчанською сільською радою, спірна земельна ділянка перебувала у власності держави в особі Чернівецької обласної державної адміністрації. Також на земельній ділянці розташовані гідротехнічні та протиерозійні споруди державної форми власності, які побудовані в 1977 за державні кошти.
Згідно статті 89 Цивільно кодексу УРСР (в редакції 1963 року), державна власність – спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна. 
За вимогами частини 1 статті 117 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні.
На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
У матеріалах справи відсутні рішення розпорядника про передачу земельної ділянки з державної в комунальну власність та рішення про прийняття земельної ділянки водного фонду у комунальну власність.
У своєму листі № 01.34/23-5481 від 27 серпня 2025 року Чернівецька обласна військова (державна) адміністрація у відповідь на лист прокуратури вказала, що жодного розпорядчого документа про передачу земельної ділянки, кадастровий номер 7322589700:02:002:0232, з державної у комунальну власність, не видавалося.
Крім цього, відсутній акт приймання-передачі такої земельної ділянки, що складається у разі такої передачі.
На підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ Ставчанською сільською радою було здійснено державну реєстрацію права комунальної власності спірної земельної ділянки.
Статтею 85 Водного кодексу України передбачено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.
Згідно з вимогами пункту “а” статті 17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ остаточно розмежовані землі державної та комунальної власності.
Зазначеним законом Розділ X “Перехідні положення” Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, за нормами якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
При цьому, земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Проте, цим же пунктом законодавець визначив ряд виключень, зокрема підпунктом “ґ” пункту 24 Розділу X “Перехідні положення” Земельного кодексу України установлено виключення щодо земель під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності.
Відповідно до вимог частини 2 статті 117 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності.
Отже, землі державної власності, що розташовані за межами населених пунктів, зокрема водного фонду, переходять у комунальну власність, крім земель під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності.
Орган прокуратури стверджував, що відповідач протиправно зареєстрував право комунальної власності земельної ділянки водного фонду за кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 га, оскільки на останній знаходяться гідтротехнічні споруди державної власності.
Положення підпункту “ґ” пункту 24 Розділу X “Перехідні положення” Земельного кодексу України та частини 2 статті 117 Земельного кодексу України чітко визначає, які землі не можуть перебувати у комунальній власності: під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності.
Якщо керуватись буквою закону, то землі під спорудою державної власності не можуть бути зареєстровані на праві комунальної власності. 
Однак, у даних спірних правовідносин у державній власності перебувають гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми.
Згідно статті 1 Закону України “Про аквакультуру”, гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми - об`єкти нерухомого майна державної власності (земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водовипуски, водопостачальні, скидні та рибозбірно-осушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.
Відповідно до додатку А до ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні, енергетичні та меліоративні системи і споруди, підземні гірничі виробки. Гідротехнічні споруди. Основні положення", гідротехнічні споруди - це споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також для захисту від шкідливого впливу вод.
Пунктом 1.9.18 Методики обстеження та паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів та хвостів, затвердженим наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури №252 від 19 грудня 1995 року (із змінами, внесеними згідно з Наказом Держкоммістобудування № 165 (z0625-96) від 10 вересня 1996) (далі – Методики), встановлено, що гідротехнічні споруди - це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водовипуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.
Власниками споруд є підприємство, об`єднання чи організація, яка є юридичним власником споруди чи комплексу споруд і відповідає за її нормальну експлуатацію (пункт 1.9.16 Методики).
Водночас, відповідно до частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Таким чином, наведене у Цивільному кодексі України визначення характеризує нерухоме майно за трьома основними ознаками, які повинні бути притаманні тому чи іншому об`єкту при визначенні його належності до нерухомого майна, а саме розташування на земельній ділянці; переміщення неможливе без його знецінення; переміщення неможливе без зміни його призначення.
Тобто, незалежно від цільового призначення гідротехнічна споруда - це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для керування ним, а також для запобігання шкідливій дії вод. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкта є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкта.
У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 903/906/16 вказано, що водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, на якій розташований цей водний об`єкт.
Згідно зі статтею 186 Цивільного кодексу України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відтак, оскільки гідроспоруда забезпечує функціонування водного об`єкта, складає собою цілісний майновий комплект, не може існувати окремо від нього, а використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкта є неможливим, тому вона є приналежністю до водного об`єкта та слідує за головною річчю із врахуванням статті 186 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду від 17 серпня 2023 у справі №911/30/22 (пункт 42), від 24 вересня 2024 року у справі №902/1123/23 (пункт 5.3.).
Отже, виходячи зі змісту статей 181, 186 Цивільного кодексу України, правова конструкція об`єкту нерухомого майна як головної речі може включати поєднання з іншим об`єктом нерухомого майна як приналежністю до цієї головної речі.
У висновках Верховного Суду, зокрема, у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 125/1277/22 зазначено, що «… незалежно від цільового призначення будь-яка гідротехнічна споруда - це інженерна споруда, розташована на водному об`єкті та призначена для керування ним, а також для запобігання шкідливій дії вод. Використання гідротехнічної споруди без втрати її правового статусу з іншою метою аніж обслуговування водного об`єкту є неможливим, тобто вона є приналежністю до водного об`єкту.». 
В іншій постанові від 05 червня 2024 року у справі № 128/1243/22 Верховний Суд зазначив, що «…незважаючи на те, що ГТС є нерухомою річчю, вони нерозривно пов`язані з об`єктом водного фонду та не можуть бути відокремлені від нього. Існування ставків на земельній ділянці водного фонду забезпечується ГТС, у силу статей 187, 188 Цивільного кодексу України вони є приналежністю та складовою головної речі - водного об`єкта (ставка)…». У постанові від 17 липня 2024 року у справі № 918/791/23 Верховний Суд вказав, що «…отже, гідротехнічна споруда є річчю, призначеною для обслуговування іншої (головної) речі (земельної ділянки) і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю (частина перша статті 186 Цивільного кодексу України). Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 2 статті 186 Цивільного кодексу України).».
Так, у спірних правовідносинах головною річчю є земельна ділянка водного фонду, яка відповідно до статті 181 Цивільного кодексу України є об`єктом нерухомого майна. На цій земельній ділянці розташований інший об`єкт нерухомого майна, оскільки він характеризується ознаками визначеними статті 181 Цивільного кодексу України та відповідає визначенню, передбаченому статті 1 Закону України “Про аквакультуру”, що є приналежністю до головної речі гідротехнічних споруд.
У даному випадку існує цілісний об`єкт водного фонду, який може функціонувати у вже визначеному розмірі та складі. Тобто саме гідроспоруди визначених розмірів та технічних характеристик, що перебувають у власності держави забезпечують ефективне функціонування водного об`єкта, що, в свою чергу, розміщений на земельній ділянці, яка вміщує гідротехнічні споруди, водне дзеркало та прибережну захисну смугу розміром визначеним статті 60 Земельного кодексу України.
Будь - яке відокремлення зазначених елементів: гідроспоруди, водного дзеркала та земельної ділянки та передачі окремих земельних ділянок під ними у користування різним користувачам призведе до неможливості використання цілісного об`єкту водного фонду.
У разі, якщо гідротехнічні споруди не є об`єктом державної реєстрації прав, оскільки є приналежністю (складовою частиною водойми) та слідує за головною річчю. Приналежність до головної речі самостійно не реєструється як окремий об`єкт нерухомого майна. При цьому водний об`єкт не може бути відокремлений від земельної ділянки та бути самостійним (окремо від земельної ділянки, на якій він розташований) об`єктом прав та обов`язків, а право розпоряджатись водним об`єктом належить власнику земельної ділянки, то у даному випадку реєструючи право комунальної власності, Ставчанська сільська рада примусово вилучила у держави гідротехнічні споруди.
Поряд з цим, як вказує відповідач, на земельній ділянці водного фонду з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 розміщені штучно створені водойми, кожна з яких проєктною місткістю не перевищує 190,0 тис. куб. м.
Як вказує відповідач спірний водний об`єкт у відповідно до статей 1, 5 Водного кодексу України є ставками, оскільки її місткість не перевищує 1 млн куб. м, та належить до водних об`єктів місцевого значення.
За змістом частини 1 статті 58 Земельного кодексу України, статті 4 Водного кодексу України, до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.
Усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море (стаття 3 Водного кодексу України).
Відповідно до статті 5 Водного кодексу України, до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: 
1) внутрішні морські води, територіальне море та акваторії морських портів; 
2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 
3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 
4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних. 
До водних об`єктів місцевого значення належать: 
1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об`єктів загальнодержавного значення; 
2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.
Відповідно до листа Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет № П-29 від 20 травня 2019 року, водний об`єкт на земельній ділянці з кадастровим номером 73225889700:02:002:0232 належить до загальнодержавного значення.
Також, Басейнове управління водних ресурсів річок Прут та Сірет у своєму листі № 375/06/2026 від 16 березня 2026 року зазначає, що за наявними в управлінні картографічними матеріалами та за результатами співставлення розташування земельної ділянки з кадастровим номером 73225889700:02:002:0232 з даними інтернет ресурсу google maps встановлено, що на зазначеній земельній ділянці протікає річка Совиця Ставчанська, ліва притока І порядку р. Прут. Річка Совиця Ставчанська має загальнодержавне значення, оскільки є притокою р. Прут, що протікає по території більше як однієї області.
Згідно пункту 9 Пояснюючої записки до Проекту “Зрошення ділянки I черги овочевої поливної сівозміни в колгоспі “День врожаю” село Шишківці, Кіцманського району, Чернівецької області”, русло річки Совиця проходить через ставок, в тому числі через його водоскидну споруду.
Крім того, згідно рішення виконавчого комітету №361 від 05 жовтня 1977 року та акту № 55 приймання-передачі, ставок на земельній ділянці утворений штучно на руслі річки Совиця гідротехнічними та протиерозійними спорудами.
Так, оскільки ставок утворений на руслі річки, виокремити ці два водні об`єкти неможливо.
Як вбачається з карто-схеми та експлікації з кадастрової карти України у кольоровій паперовій формі, що міститься в матеріалах справи, водний об`єкт на спірій земельній ділянці, з урахуванням даних Басейного управління водних ресурсів річок прут та Сірет не являє собою відокремлені, закриті чи обмежено розміщені водні об`єкти, акумульовані від протяжності всієї течії річки, яка за допомогою гідротехнічних споруд. Сама річка Совиця не просто протікає на спірній земельній ділянці, а земельна ділянка з кадастровим номером 73225889700:02:002:0232 і водні об`єкти являють собою розширене русло цієї річки, яка протікає як до сформованої земельної ділянки, так і у подальшому руслі перетікає у наступні. 
Учасниками справи не долучено до матеріалів справи будь які належні, допустимі та достатні докази, які б підтверджували, що без гідротехнічних споруд річка Совиця Ставчанська не протікала б на спірний земельній ділянці і водні об`єкти були штучно створені задля наповнення ставків для рибогосподарської діяльністі.
У наказі Міністерства екології та природних ресурсів України від 14 січня 2019 року № 4 «Про затвердження Методики визначення масивів поверхневих та підземних вод» вказується наступна абревіатура: штучних масивів поверхневих вод (далі - ШМПВ) та істотно змінених масивів поверхневих вод (далі - ІЗМПВ).
Пунктом 10 вказаного наказу визначено, що масив поверхневих вод можна віднести до категорії ШМПВ, якщо його створено на тому місці, де раніше не було поверхневих вод природного походження, та якщо він не є результатом зміни, перенесення або реконструкції поверхневого водного об`єкта.
Відповідно до пункту 9 вказаного наказу ІЗМПВ вважаються водосховища, ставки і канали, створені на тому місці, де раніше були поверхневі води природного походження, та які є результатом зміни, перенесення або реконструкції поверхневого водного об`єкта.
З урахуванням вказаних визначень, ставок, який розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 73225889700:02:002:0232 являє собою істотно змінений масив поверхневих вод річки Совиця Ставчанська, яка є лівою притокою І порядку річки Прут, використовується і знаходиться на території більше ніж однієї області (Івано-Франківської та Чернівецької).
Згідно статей 3, 4 Водного кодексу України, усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Із аналізу зазначених статей випливає, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно - гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах.
Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Як було згадано вище, положеннями статті 5 Водного кодексу України унормовано, що до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків.
З огляду на те, що річка Совиця Ставчанська є притокою річки Прут, яка знаходиться і використовується на території більш як однієї області і останні віднесені до об`єктів загальнодержавного значення, а самі водні об`єкти у силу своїх модифікованих властивостей є істотно зміненим масивом русла річки Совиця Ставчанська яка є лівою притокою І порядку річки Прут, то означені водні об`єкти відносяться до загальнодержавного значення.
Відповідно до пункту 24-1 Перехідних положень Земельного кодексу України всі землі, зайняті водними об`єктами загальнодержавного значення, вважаються землями державної власності.
Згідно з вимогами пункту “а” статті 17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Відповідно до частини 5 статті 122 Земельного кодексу України, розпорядником земель державної форми власності за межами населених пунктів є обласні державні адміністрації
Отже, земельна ділянка водного фонду з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 гектарів вважається землею державної власності, розпорядником якої є Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації.
Так, як власником спірного водного об`єкту є держава, то і гідротехнічні спору, які є приналежністю (складовою частиною водойми) та слідує за головною річчю залишаються у віданні держави.
З викладеного слідує, що Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області всупереч вимогам статті 19 Конституції України, статтям 25, 26 Закону України “Про місцеве самоврядування”, статтям 83, 84, 117, пункту 24-1 Перехідних положень Земельного кодексу України, поза межами повноважень та поза волею власника прийнято з державної у комунальну власність земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 гектарів. Отже, право комунальної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно неправомірно.
Посилання позивача та відповідача на преюдиційність справи №718/1707/22 оцінюються судом критично, з огляду на наступне. 
Так, оскільки у справі № 926/4174/25 інший склад учасників справи, предмет позову та вимоги, а постановою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року залишено без змін рішення місцевого суду і постанови апеляційної інстанції в силу того, що заявником не було доведено наявність орендних правовідносин та порушеного права унаслідок прийнятого державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку Ставчанською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області. 
Отже, оцінка законності переходу права власності на земельну ділянку кадастровий номер 7322589700:02:002:0232 з державної у комунальну власність раніше судами не надавалась.
Окрім того, у суду відсутні можливості встановити, чи досліджувались у справі № 718/1707/22 ті обставини та докази, які були встановлені судом із матеріалів даної справи і які є важливими для вирішення саме цього предмету спору. 
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб визначений частиною другою цієї статті.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 у справі № 925/1265/16).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).
Відповідно до частини 1 статті 167 Цивільного кодексу України, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина 1 статті 170 Цивільного кодексу України).
Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частина 2 статті 326 Цивільного кодексу України).
За приписами статті 317 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Відповідно до статті 326 цього ж Кодексу, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Держава, маючи у власності гідроспоруди, які знаходяться на земельній ділянці водного фонду із кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, наділена повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду загальнодержавного значення, яка істотно змінена та функціонує за допомогою таких гідротехнічних споруд.
Разом із тим, держава позбавлена можливості належним чином здійснювати повноваження власника спірної земельної ділянки водного фонду, оскільки за відповідачем зареєстровано право комунальної власності на цю земельну ділянку.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (статті 391 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 152 Земельного кодексу України). Указані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Означене відповідає правовому висновку вкладеному у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі №911/1602/22.
Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України).
Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем повинна бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Таким чином, усунення перешкод власнику (землекористувачу) у користуванні своїм майном як спосіб захисту цивільного права чи інтересу фактично передбачає покладення на відповідача обов`язку припинити дію, яка порушує право.
Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця).
Негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. 
Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладена в пункті 47 постанови від 15 жовтня 2019 року у справі №902/1003/17).
Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред`явлення негаторного позову.
Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення (постанова Вищого господарського суду України від 07 червня 2016 ркоу у справі №907/810/15).
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15, у якій зазначено, що передбачений статтею 391 Цивільного кодексу України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Державна реєстрація права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 перешкоджає державі в особі обласної державної адміністрації реалізовувати своє право на користування та розпорядження земельною ділянкою. 
Таким чином, ефективним способом захисту у даному випадку є саме негаторний позов про усунення перешкод власнику у користуванні та розпорядженні майном, що йому належить.
Окрім того, за статтею 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Згідно зі статтею 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.
Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19).
Крім того, правовідносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав врегульовані Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (стаття 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”).
Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24 січня 2020 року № 910/10987/18, від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15.
У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (частина 1 статті 5 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”).
Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (частина 1 статті 11 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”).
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (частина 2 статті 18 цього Закону).
Згідно частини 1 статті 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав, вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом “а” пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом “а” пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Зміст цієї правової норми свідчить про те, що допускаються такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
Водночас, позовні вимоги про скасування державної реєстрації речового права не можуть бути звернені до державного реєстратора (приватного нотаріуса). Державний реєстратор (приватний нотаріус) зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі, чи не був залучений.
Спір про скасування рішення запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Дана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (пункт 72), від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 22 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24).
Даний спір має приватно-правовий характер, оскільки оскарження рішення про державну реєстрацію права власності земельної ділянки безпосередньо пов`язане із захистом органом прокуратури, який діє в інтересах держави в особі позивачів свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, який не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації права власності цієї ж земельної ділянки. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.
На час пред`явлення даного позову згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 грудня 2025 року земельна ділянка площею 54,6531 га з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 зареєстрована на праві комунальної власності за Ставчанською сільською радою.
Державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 проведена на підставі рішення державного реєстратора Кіцманської міської ради Руснак Тетяни Василівни від 10 серпня 2022 року, індексний номер 64452690.
Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельних ділянок і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника державу в особі Чернівецької обласної військової (державної) адміністрації.
З огляду на викладене порушені права та законні інтереси держави підлягають захисту шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232, площею 54,6531 гектарів, зареєстрованого за Ставчанською сільською радою.
Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як слідує з положень статей 77, 78 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 86 Господарського процесуального Кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Пунктами 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Крім того, суд звертає увагу сторін на наступне.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі “Серявін та інші проти України” наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Трофимчук проти України”).
Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді справи, беручи до уваги встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову.
Стосовно розподілу судових витрат.
Частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно змісту частини 2 статті 4 Закону України “Про судовий збір”, за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставку судового збору встановлено у такому розмірі: 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Станом на 1 січня 2025 року статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028,00 грн.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України “Про судовий збір”, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
За подання позовної заяви з двома вимогами немайновими характеру, прокурором, з урахуванням пониженого коефіцієнту, сплачено 4 844,80 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією № 2125 від 21 листопада 2025 року.
Згідно положень пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи зазначене вище, з огляду на задоволення позову, сплачений судовий збір у розмірі 4 844,80 грн слід покласти на відповідача.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 13, 73 – 79, 86, 123, 129, 194, 219, 222 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.
2. Усунути перешкоди Чернівецькій обласній військовій адміністрації (58002, м. Чернівці, вул. Грушевського, буд. 1, код ЄДРПОУ 00022680) у праві користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (59316, вул. Головна, 52, с. Ставчани, Чернівецький район, Чернівецька область, код ЄДРПОУ 04417547) повернути Чернівецькій обласній військовій адміністрації (58002, м. Чернівці, вул. Грушевського, буд. 1, код ЄДРПОУ 00022680) земельну ділянку з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 площею 54,6531 га. 
3. Скасувати державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7322589700:02:002:0232 площею 54,6531 га, зареєстрованого за Ставчанською сільською радою (59316, Чернівецька область, Чернівецький район, с. Ставчани, вул. Головна, 52, код ЄДРПОУ 04417547) на підставі рішення державного реєстратора Кіцманської міської ради Руснак Т.В. від 05.08.2022, індексний номер 47559955.
4. Стягнути з Ставчанської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (59316, Чернівецька обл., Чернівецького р-ну, с. Ставчани, вул. Головна, буд. 52, код ЄДРПОУ 04417547) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58001, Чернівецької обл., Чернівецького р-ну, м. Чернівці, вул. Мирона Кордуби, буд. 21 А, код ЄДРПОУ 02910120) 4 844,80 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Повний текст рішення складено та підписано (з урахування відпустки головуючого судді – 26 червня 2026 року) – 29 червня 2026 року.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя О.Г. Проскурняк