ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/7978/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульський Г. М. - головуючий, Краснов Є. В., Могил С. К.,
секретар судового засідання Зайченко О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Кабінету Міністрів України, Фонду державного майна України та Державного підприємства ?Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща - Водиця?
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 (колегія суддів: Тарасенко К. В. - головуючий, Сибіга О. М., Тищенко О. В.) та рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2025 (суддя Грєхов О. А.)
за первісним позовом Державного підприємства ?Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат ?Пуща-Водиця?
до Товариства з обмеженою відповідальністю ?Проектінвестбуд?
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: 1) Фонду державного майна України
2) Кабінету Міністрів України
3) Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області
4) Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про визнання правочину недійсним
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ?Проектінвестбуд?
до Державного підприємства ?Науково-дослідний, виробничий агрокомбінат ?Пуща-Водиця?
про зобов`язання вчинити дії
за участю:
позивача за первісним позовом: Мороз Н. В. (адвокат)
відповідача за первісним позовом: Сурник В. М. (адвокат)
третьої особи, на стороні позивача-1: Ломако Є. О. (самопредставництво)
третьої особи, на стороні позивача-2: Стремецька А. О. (самопредставництво)
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1 Державне підприємство "Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща - Водиця" (далі - Підприємство) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектінвестбуд" (далі - Товариство), у якому просило:
- визнати недійсним інвестиційний договір від 02.11.2015 № 824, укладений Підприємством та Товариством;
- поновити порушений строк позовної давності.
1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір є договором про спільну діяльність, який укладено з порушенням встановленого законодавством порядку, зокрема без одержання погодження Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), необхідність отримання якого зумовлена тим, що частка держави в статутному капіталі Підприємства перевищує 50 %, тому отримання позивачем погодження КМУ на укладення договору про спільну діяльність є обов`язковим. При цьому умови оспорюваного правочину фактично зобов`язують Підприємство добровільно відмовитися від права постійного користування земельною ділянкою.
1.3 Товариство звернулося до суду із зустрічним позовом, у якому просило зобов`язати Підприємство виконати свої обов`язки, визначені пунктами 3.1, 4.3, 6.1.6 оспорюваного договору, а саме: в порядку та в спосіб, що передбачений статтями 261 та 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", отримати вихідні дані для проектування об`єкта (Містобудівні умови та обмеження забудови частини земельної ділянки площею 86 га, кадастровий номер 8000000000:91:400:0101 (далі - спірна земельна ділянка), що розташована між вулицею Газопровідною та вулицею Маршала Гречка в Подільському районі міста Києва.
1.4 Зустрічний позов аргументований безпідставною відмовою Підприємства виконувати свої зобов`язання за договором.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1 Суди розглядали справу неодноразово.
2.2 Останнім рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2025, в оскарженій у касаційному порядку частині, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026, відмовлено у задоволенні первісного позову.
2.3 Судові рішення мотивовано тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину (застосування реституції), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд апеляційної інстанції свою постанову мотивував висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 910/7983/21 та від 11.11.2025 у справі № 910/16929/21.
3. Короткий зміст касаційних скарг та позиція інших учасників справи
3.1 У касаційній скарзі КМУ просить скасувати вище вказані судові рішення та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити повністю.
3.2 На обґрунтування касаційної скарги КМУ посилався на те, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує на те, що: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 1130, 1131 Цивільного кодексу України, пункту 20 статті 6, підпункту "ї" пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та положень постанови КМУ від 11.04.2012 № 296 "Про затвердження Порядку укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном"; статей 1, 4, 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність", статті 318 Господарського кодексу України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у подібних правовідносинах; та апеляційний суд не дослідив такий доказ, як спірний договір, що є предметом спору.
3.3 У касаційній скарзі Фонд державного майна України (далі - ФДМУ) просить скасувати вище вказані судові рішення та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити повністю.
3.4 На обґрунтування касаційної скарги ФДМУ посилалося на те, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує на те, що суди не виконали вказівок Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.07.2023 у цій справі та не врахували правових висновків щодо застосування статей 203, 215 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі № 925/1219/17, від 07.10.2020 у справі № 911/2574/18, від 21.06.2019 у справі № 910/22880/17, від 27.07.2022 у справі № 910/7966/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та суди не дослідили зібрані у справі докази.
3.5 У касаційній скарзі, з урахуванням її уточнення, Підприємство просить скасувати вище вказані судові рішення та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити повністю.
3.6 На обґрунтування касаційної скарги Підприємство посилалося на те, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує на те, що суди не виконали вказівок Верховного Суду, які викладені у постанові від 11.07.2023 у цій справі та не врахували правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 910/7975/21, від 11.07.2019 у справі № 910/10673/18, від 29.01.2025 у справі № 924/1014/23, від 20.06.2023 у справі № 922/2952/21, від 18.04.2018 у справі № 910/4501/17, від 20.01.2021 у справі № 318/1274/18, від 23.01.2025 у справі № 910/9030/20 та не дослідили зібрані у справі докази.
3.7 Відповідач у відзивах на касаційні скарги просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що суди у відповідності до норм матеріального та процесуального права надали належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи, викладені у касаційних скаргах, висновків судів не спростовують.
4. Мотивувальна частина
4.1 Суди встановили, що 02.11.2015 сторонами укладено інвестиційний договір № 824 (далі - договір), за умовами пункту 2.1 якого предметом цього договору є зобов`язання та права сторін щодо їх дій з будівництва об`єкта на земельній ділянці з метою отримання кожною зі сторін своєї частини в збудованому об`єкті або іншого майна та/або коштів в порядку та на умовах, визначених в договорі. В порядку та на умовах цього договору позивач як землекористувач земельної ділянки залучає відповідача до будівництва об`єкта на земельній ділянці та делегує відповідачу забезпечити проектування та спорудження об`єкта, а відповідач зобов`язується на свій ризик за рахунок власних або залучених сил, коштів, матеріалів, засобів, техніки та устаткування забезпечити в повному обсязі проектування та спорудження об`єкта відповідно до проектної документації.
4.2 Згідно з пунктами 4.1, 4.10 договору, Підприємство у встановленому законодавством порядку здійснює функції землекористувача земельної ділянки, виконує в межах своєї компетенції відповідні дії щодо надання дозвільних документів на проектування та спорудження об`єкта, а також на звільнення земельної ділянки від існуючих об`єктів, у встановленому законодавством порядку (в тому числі "Положенням про замовника-забудовника (єдиного замовника, дирекцію підприємства, що будується) і технічний нагляд", затвердженим постановою Держбуду СРСР від 02.02.1988 № 16) здійснює функції замовника будівництва об`єкта в частині, що передбачена цим договором; згідно з договором бере участь у відрахуваннях (переданні) та платежах, передбачених законодавством, щодо об`єкта. Питання подальшої експлуатації об`єкта, його балансова належність та порядок обслуговування підлягають врегулюванню сторонами за окремою угодою, яка укладається не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованої дати прийняття об`єкта в експлуатацію, крім випадків, коли згідно з пунктом 5.2.3 договору об`єкт у цілому переходить у власність Товариства. Якщо протягом строку, вказаного в цьому пункті, зазначена угода не буде підписана позивачем, відповідач вправі вирішити це питання самостійно.
4.3 Пунктами 5.1.3, 5.1.4 договору передбачено, що фінансування будівництва об`єкта здійснюється стороною-2 відповідно до укладених стороною-2 правочинів (у т.ч. контрактів, договорів, рахунків) безпосередньо виконавцям (проектувальникам, підрядникам, постачальникам тощо) в міру необхідності, згідно з черговістю реалізації договору. Порядок, строки та джерело фінансування будівництва об`єкта визначаються Товариством на власний розсуд у відповідності до договору і законодавства. Відповідач може використовувати як власні кошти, так і кошти, залучені на будь-яких не заборонених законодавством умовах від фізичних та юридичних осіб у способи, що не суперечать законодавству, самостійно укладаючи відповідні договори.
4.4 Листом від 02.11.2015 № 37-27-1-13/17961 Мінагрополітики України повідомило Підприємство про розгляд його листів від 02.09.2015 № 990 та від 07.10.2015 № 1120 щодо погодження двох інвестиційних договорів, укладених між сторонами, а також надання дозволу на проведення робіт щодо зміни цільового призначення частин земельних ділянок з кадастровими номерами 8000000000:91:400:0011 та 8000000000:91:066:0098 для здійснення на них будівництва об`єктів житлової та громадської забудови, за результатами розгляду яких не заперечує проти зміни цільового призначення земельних ділянок з метою реалізації умов укладених інвестиційних договорів відповідно до Закону України "Про інвестиційну діяльність".
4.5 Наказом Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 10.10.2017 № 26-1-СГ Підприємству надано згоду на поділ земельної ділянки площею 107,0507 га, кадастровий номер 8000000000:91:400:0011.
4.6 На підставі укладеного Підприємством та Комунальним підприємством "Київський інститут земельних відносин" договору від 20.11.2017 № 616 розроблено технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (кадастровий номер 8000000000:91:400:0011).
4.7 Наказом Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 28.12.2020 № 26-1-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Агрокомбінату для здійснення комплексного будівництва житлової та громадської забудови земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:91:400:0101, змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки з іншого сільськогосподарського призначення (код КВЦПЗ 01.13) на призначення - для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури (код КВЦПЗ 02.10). Також затверджено розрахунок розміру втрат сільськогосподарського виробництва у розмірі 13 734 187 грн та втрат лісогосподарського виробництва в розмірі 21 741,00 грн, які позивача зобов`язано відшкодувати.
4.8 У зв`язку з цим Підприємство звернулося до Товариства з листом від 25.01.2021 № 36/1.01.-13 щодо компенсації витрат, визначених у наказі Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 28.12.2020 № 26-1-СГ.
4.9 На виконання умов пункту 6.4.9 договору, Товариство сплатило на відповідний рахунок у Держказначействі України грошові кошти в розмірі 13 734 187,00 грн та 21 741,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 02.02.2021 № 108, № 109.
4.10 З інформаційної довідки від 20.04.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:91:400:0101, перебуває в державній власності та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2021 спірну земельну ділянку зареєстровано за Підприємством на праві постійного користування.
4.11 Відповідно до пункту 23 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 № 578/5, термін зберігання листування з підвідомчими (підпорядкованими) та іншими організаціями з основних (профільних) питань діяльності становить 5 років.
4.12 Наведену інформацію викладено в адресованому позивачу листі Мінагрополітики України від 06.08.2021 № 21-1630-09/5850. Проте в цьому листі не зазначено, що Міністерство лист від 02.11.2015 № 37-27-1-13/17961 не надсилало на адресу Підприємства, як і не викладено заперечення щодо існування такого листа, а лише зазначено, що в архіві Мінагрополітики України не виявлено листів, адресованих Підприємству, зокрема листа від 02.11.2015 № 37-27-1-13/17961.
4.13 Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.14 Встановивши обставини справи та дослідивши подані сторонами докази, у їх сукупності, апеляційний суд констатував, що тривале виконання оспорюваного інвестиційного договору, не може вважатися ефективним способом захисту визнання недійсним договору, який не поєднаний із вимогою про застосування наслідків недійсності, оскільки суд, зважаючи на приписи Цивільного кодексу України, не має права застосовувати наслідки недійсності з власної ініціативи, тому неналежний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови в позові.
4.15 Оскільки позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх порушених прав, який не відповідає критерію ефективності та змісту порушеного права, підстави для визнання недійсним спірного договору відсутні.
4.16 Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та підстави касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.
4.17 Касаційне провадження у справах згідно положень частини першої статті 300 ГПК України здійснюється судом виключно в межах доводів та вимог, викладених у касаційних скаргах, наведених скаржниками і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Щодо доводів касаційної скарги КМУ
4.18 У касаційній скарзі КМУ підставою касаційного оскарження визначив пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо питання застосування статей 1130, 1131 Цивільного кодексу України, пункту 20 статті 6, підпункту "ї" пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та положень постанови КМУ від 11.04.2012 № 296 "Про затвердження Порядку укладання державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном"; статей 1, 4, 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність", статті 318 Господарського кодексу України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у подібних правовідносинах.
4.19 Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
4.20 Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики, шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
4.21 У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
4.22 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
4.23 Отже, формування Верховним Судом висновку має стосуватися спірних конкретних правовідносин, ураховуючи положення чинного законодавства та встановлені судами під час розгляду справи обставини. При цьому формування правового висновку не може здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
4.24 Як свідчить зміст оскаржуваної постанови, суд досліджував та оцінював доводи учасників справи через призму предмету, підстав позову та кола доказування, які входять у такій категорії справ.
4.25 Так, суд апеляційної інстанції, пославшись на постанову Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 910/7983/21, дійшов висновку, що зважаючи на комплексність спірних правовідносин і тривале виконання оспорюваного інвестиційного договору, не може вважатися ефективним способом захисту визнання недійсним договору, який не поєднаний із вимогою про застосування наслідків недійсності.
4.26 З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для формування висновку із зазначених скаржником питань в спірних правовідносинах у справі, яка розглядається, оскільки відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 910/7983/21, за схожих обставин та за участі тих же скаржників, неефективний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у позові.
4.27 За таких обставин, висновок судів про відмову у задоволені позову, є правильним та відповідає наведеній правовій позиції Верховного Суду, яка є сталою та послідовною.
4.28 Отже, наведена КМУ у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень.
4.29 Також у касаційній скарзі КМУ посилається на те, що апеляційний суд не дослідив такий доказ, як спірний договір, що є предметом спору.
4.30 За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема: у постановах від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20, від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21 та від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 08.02.2024 у справі № 916/2266/22, від 18.04.2024 у справі № 910/2812/23.
4.31 Таким чином, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, наведена КМУ у касаційній скарзі, не може бути правовою підставою для скасування судових рішень.
Щодо доводів касаційних скарг ФДМУ та Підприємства
4.32 Пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
4.33 Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
4.34 При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
4.35 Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, виходячи із наведених вимог статті 300 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
4.36 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.
4.37 Як на одну з підстав касаційного оскарження ФДМУ та Підприємство посилаються на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які перелічені ними у касаційних скаргах.
4.38 Утім, такі посилання заявників як на підставу касаційного оскарження є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази. (Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.12.2025 у справі № 211/6872/23).
4.39 Як вбачається із викладеного вище, фактичні обставини, а відповідно і правове регулювання у вказаних справах не є подібним до справи, що переглядається.
4.40 При цьому колегія суддів зазначає, що апеляційний суд переглядаючи рішення суду першої інстанції, врахував правовий висновок Верховного Суду, який викладено у постанові від 23.01.2025 у справі № 910/7983/21, за схожих обставин та подібних правовідносин.
4.41 Отже, наведена ФДМУ та Підприємством підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження під час касаційного провадження.
4.42 У касаційних скаргах ФДМУ та Підприємство посилаються на те, що суди не дослідили зібрані у справі докази, при цьому заявники не зазначають які саме зібрані у справі докази суди не дослідили. Водночас враховуючи те, що підстави касаційного оскарження за виключними випадками, передбаченими пунктом 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу виявилися необґрунтованими, відсутні правові підстави для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд з огляду на наведені положення пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України. При цьому прохальна частина касаційних скарг не містить вимоги про направлення справи на новий розгляд, а обмежується виключно вимогою щодо прийняття судом касаційної інстанції нового рішення про задоволення позову.
4.43 За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема: у постановах від 02.12.2021 у справі № 922/3363/20, від 16.12.2021 у справі № 910/18264/20, від 13.01.2022 у справі № 922/2447/21 та від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19, від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19, від 08.02.2024 у справі № 916/2266/22, від 18.04.2024 у справі № 910/2812/23.
4.44 З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що аргументи, викладені у касаційних скаргах (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), не спростовують висновків судів, а зводяться до незгоди заявників з ухваленим у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
4.45 Таким чином, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, наведена ФДМУ та Підприємством у касаційних скаргах, не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, з огляду на положення пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.
4.46 За змістом частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення- без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
4.47 За вказаних обставин підстав для скасування судових рішень та задоволення касаційних скарг немає.
4.48 Судовий збір за подання касаційних скарг в порядку, передбаченому статтею 129 ГПК України, покладається на скаржників.
Керуючись статтями 240, 300, 308, 309, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Кабінету Міністрів України, Фонду державного майна України та Державного підприємства ?Науково - дослідний, виробничий агрокомбінат "Пуща - Водиця? у справі № 910/7978/21 залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

С. К. Могил