Справа № 485/2328/25
Провадження № 2/485/80/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року  м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Квєтка І.А.,
секретар судового засідання Семенака А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду м.Снігурівка цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на майно та право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом,
встановив:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом до Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області.
Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що ОСОБА_3 , батько позивачів, від радгоспу Ілліча, як переселенець, отримав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши за нього у 1967 році грошові кошти, що підтверджено квитанцією. 
Після смерті батька у 1998 році будинок успадкувала мати позивачів ОСОБА_3 , як дружина спадкодавця, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, так як разом з ним проживала на момент смерті.
Житловий будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 4825781700:17:027:0008 площею 0,20 га., наданій ОСОБА_4 в постійне користування для обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом, що виданий 10 грудня 1993 року на підставі рішення виконкому Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли зазначений вище житловий будинок та право постійного користування земельною ділянкою для його обслуговування. 
Позивачі прийняли спадщину за законом після смерті матері. З метою оформлення спадкових прав звернулись до нотаріальної контори, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено право спадкування права постійного користування землею та відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок.
Проте право постійного користування земельною ділянкою є об`єктом спадкування та не припиняється у зв`язку зі смертю особи, якій воно належало на день смерті на підставі державного акту. Житловий будинок побудований в 1954-70-х роках й діюче на той час законодавство не передбачало обов"язкової реєстрації права власності на нерухомість, таким підтвердженням були записи в погосподарських книгах сільських рад. Внаслідок бойових дій 2022 року погосподарські книги у сільській раді відсутні. 
Посилаючись на те, що відмова нотаріуса в оформленні спадкових прав порушує їх права, позивачі просять визнати за ними в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 в рівних частках право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та право постійного користування земельною ділянкою площею 0,20 га, кадастровий номер 4825781700:17:027:0008, для обслуговування вказаного житлового будинку.
У судове засідання сторони не з`явилися.
Представник позивачів ОСОБА_6 подала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивачів, позовні вимоги підтримує /вх.№4546/вх.від 14.05.2026/.
Представник відповідача Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області Васенюк С. справу просить розглядати без участі представника відповідача, позовні вимоги визнають (вх.№ЕП-301/26 вх.від 29.01.2026 р).
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , 1938 року народження, та ОСОБА_7 , 1937 року народження, зареєстрували шлюб 19 лютого 1963 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 . Вказане підтверджується копією свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 . 
У 1965-1984 рр ОСОБА_3 працював у радгоспі ім. Ілліча, що вбачається з копій наказів щодо трудової діяльності (а.с.119-136).
Відповідно до квитанції, ОСОБА_3 у 1967 році сплатив радгоспу ім.Ілліча, 300 руб. за проданий будинок згідно акта оцінки /а.с.113/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер у с.Киселівка, на підтвердчення чого надано копію свідоцтва про смерть НОМЕР_2 .
Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, що вбачається з повідомлення Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 22 квітня 2026 року /а.с.137/.
10 грудня 1993 року ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Киселівської сільської Ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області № 11 від 15 жовтня 1993 року видано Державний акт, який зареєстрований за №400 у Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею, на земельну ділянку площею 0,20 га, розташовану на території с.Киселівка Киселівської сільської ради для обслуговування житлового будинку /а.с.19-зворот-21/.
На підставі вказаного Державного акта на землею від 10 грудня 1993 року, 15 травня 2025 року відділом №1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,20 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з присвоєнням кадастрового номера 4825781700:17:027:0008, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-1400417352025 /а.с.23-28/.
Відповідно до довідки № 22/11.4-09, виданої 02 березня 2026 року Киселівським старостинським округом, будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, яка була надана у постійне користування для обслуговування житлового будинку 0,20 га гр. ОСОБА_5 , згідно державного акту на земельну ділянку від 10 грудня 1993 року /а.с.107/.
Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості станом на 04 грудня 2024 року, вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 52 291,31 грн /а.с.28-зворот-29/. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла в с. Киселівка, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 16 грудня 2019 року /а.с.13/.
Як вбачається зі змісту довідки №69 від 03 березня 2021 року, виданої виконкомом Первомайської селищної ради Вітовського району, разом з ОСОБА_5 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 1982 року, на момент її смерті були зареєстровані та проживали: син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_1 , онуки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 /а.с.50/. 
Родинні відносини позивачів із ОСОБА_5 підтверджуються копією свідоцтва про народження позивача ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від 28 серпня 1965 року /а.с.13-зворот/; копією свідоцтва про народження ОСОБА_11 серії НОМЕР_5 від 14 травня 1975 року /а.с.14/. Зміна прізвища позивача з " ОСОБА_8 " на " ОСОБА_12 " підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 03 травня 2006 року /а.с.14-зворот/.
За даними спадкової справи №164/2020 до майна померлої ОСОБА_5 , заведеної Снігурівською державною нотаріальною конторою 01 липня 2020 року, спадщину прийняв онук ОСОБА_9 за заповітом. Житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , заповітом не охоплені та свідоцтво про право на спадщину щодо цього майна не видавалося /а.с.42-54/. 
Постановами державного нотаріуса Снігурівської державної нотаріальної контори Коваль Ю.В. №756/02-31 від 19 листопада 2024 року, №870/02-31 від 10 грудня 2024 року, №491/02-31 від 24 червня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та на право постійного користування землею, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок та у зв`язку з тим, що чинним законодавством не передбачено право спадкування права постійного користування землею /а.с.7-зворот-9, 10/.
Відповідно до ст.13 Закону УРСР "Про власність" 1991 року (залі -Закон), який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.
Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 Закону ).
У відповідності до ст.128 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві.
В особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження (ст.100 ЦК УРСР).
Відповідно до п.20 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затв. Міністерством юстиції Української РСР №45/5 від 31.10.75 підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населенному пункті, можуть бути довідки виконавчого комітету Ради депутатів трудящих, які видавалися у тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Українській РСР, що затверджена 31.01.1966 року, передбачала обов`язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах місць і селищ, в тому числі на підставі записів у по господарських книгах ( п. 20 Інструкції).
Як зазначив в інформаційному листі Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", суди обґрунтовано задовольняють позови спадкоємців про визнання за ними права власності на житловий будинок при поданні документів щодо права користування або права власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, висновку БТІ або сертифікату відповідності, виписки з погосподарської книги сільської ради щодо належності будинку, а також наявних рішень про видачу спадкодавцю свідоцтва про право власності на будинок, яке він не отримав. Встановлено, що у сільській місцевості є будинки, продані колгоспами членам колгоспів, проте нотаріально такі договори купівлі-продажу не посвідчувалися. Судами визнається право власності за спадкоємцями за наявності рішення зборів колгоспу про продаж будинку, документів про сплату визначеної в рішенні вартості будинку та довідок сільської ради про термін проживання спадкодавця в будинку. До участі у справі залучається правонаступник колгоспу, а в разі його відсутності - орган місцевого самоврядування. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.
Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48, затверджено форми та Інструкції по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів. Даний документ затвердив нові форми по господарського обліку в сільських Радах, а саме: форма №1 - погосподарська книга; форма №2 - список осіб, що тимчасово проживають на території; форма №3 - алфавітна книга.
Інструкцією передбачалось, зокрема п.п.2, 3 Розділу I, що погосподарський облік за вказаними формами ведеться у всіх сільських Радах, а також в міських та селищних Радах у підпорядкованих їм сільських населених пунктах. Книги та списки погосподарського обліку зберігаються в сільських Радах нарівні з грошовими документами та цінними паперами.
В погосподарську книгу записуються члени господарств усіх суспільних груп (господарства працівників колективних сільськогосподарських підприємств, робітників, службовців, осіб, які зайняті індивідуальною трудовою діяльністю, селянські (фермерські) господарства та ін.), які постійно проживають на території сільської Ради, незалежно від наявності в них будівель, садиби та худоби. Записи в погосподарській книзі без відвідування кожного господарства недопустимі. Господарства записуються в порядку розміщення в населеному пункті незалежно від їх суспільної групи (п.10 Інструкції).
Пунктом 18 Розділу III встановлено, що погосподарська книга складається з таких розділів: 1. "Список членів господарства", 2. "Худоба в приватній власності господарства", 3. "Жилий будинок в приватній власності господарства", 4. "Земля в приватній власності та користуванні громадян".
38 пунктом Розділу III Інструкції визначені для заповнення данні розділу "Жилий будинок (квартира) в приватній власності громадян", це данні про жилий будинок (квартиру), зокрема матеріал з якого будинок побудований, рік побудови, його площа (загальна та житлова), кількість кімнат, обладнання (опалення, водопровід, водовідведення, газифікація і т.д.), зазначається особовий рахунок та інші данні. Визначено, що жилий будинок - будівля, яка має поштовий номер, уся або не менше половини загальної площі якої призначена для постійного проживання, розташована на земельній ділянці з усіма розміщеними на цій ділянці допоміжними будівлями, спорудами, елементами благоустрою у визначених межах.
Пункт 39 Розділу III визначено, що в розділі "Земля в приватній власності та користуванні громадян" по кожному господарству записується вся земельна площа, надана господарству в установленому порядку під присадибну ділянку, службовий земельний наділ, а також надана селянським (фермерським) господарствам.
Відповідно до листа від 17 грудня 2024 року Киселівський старостинський округ Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області повідомив, що внаслідок бойових дій 2022 року на території Киселівського старостинського округу, адмінбудівля старостату зруйнована, архівні документи знищені, тому неможливо надати витяг з по господарської книги /а.с.15-зворот/. 
За даними технічного паспорту на житловий будинок, розташований за адресою, АДРЕСА_1 , рік його будівництва будинку – 1954 рік. Об`єкти самочинного будівництва відсутні. 
Вказаний будинок радгоспом ім.Ілліча був проданий ОСОБА_13 у 1967 році, що підтверджено квитанцією. Договір купівлі-продажу відсутній. Після смерті ОСОБА_13 , його дружині ОСОБА_5 у 1993 році Киселівською сільською радою було надано у постійне користування земельну ділянку для обслуговування даного житлового будинку. Вказане підтверджує визнання сільською Радою народних депутатів прав власника ОСОБА_5 на будинок, яка була зареєстрована та проживала у ньому з 1982 року. Вказане право не заперечується і відповідачем, як правонаступником Киселівської сільської ради. Дані щодо належності ОСОБА_5 будинку та земельної ділянки не могли бути не внесені до по господарської книги відповідно до вимог чинного на той час законодавства, проте видати відповідний документ неможливо через його відсутність внаслідок бойових дій у 2022 році. 
За даними довідки №225 від 27 квітня 2010 року, виданої управлінням економіки Снігурівської райдержадміністрації по справі № 2-445/2010 року, яку суд оглянув, радгосп ім.Ілліча реорганізовано 11 грудня 1995 року в КСП ім..Ілліча, 20 січня 200 року в СГВК "Славутич-КМ", який є правонаступником всіх прав та обов"язків реорганізованих господарств. Державну реєстрацію юридичної особи СГВК "Славутич- КМ" скасовано Снігурівською райдержадміністрацією 13 квітня 2004 року реєстровий номер №0177 в зв`язку з визнанням її банкрутом без правонаступництва (Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 27 січня 2004 року №5/42).
Відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
Згідно з ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Вичерпний перелік осіб, які могли набувати земельні ділянки у постійне користування, був визначений у ч.2 ст. 92 ЗК України. Фермерські господарства та фізичні особи до вказаного переліку не належали. Але у пункті 6 розділу Х "Перехідні положення" зазначеного кодексу було передбачено, що громадяни та юридичні особи, які вже мали у постійному користуванні земельні ділянки, не могли мати їх на такому праві та повинні були у визначений строк переоформити право власності або право оренди на них відповідно до встановленого порядку.
22 вересня 2005 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 5-рп/2005, згідно з яким визнав неконституційним пункт 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо обов`язку переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди. Конституційний Суд України вказав, що немає підстав визнавати неконституційною статтю 92 ЗК України, оскільки використання у ній терміна "набувають" (який означає "ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь") вказує на те, що ця стаття не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення (абзац 11 пункту 5.3 мотивувальної частини вказаного рішення).
Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01 січня 2002 року, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 663/1738/16-ц.
Статті 27 і 114 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, а також стаття 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року не передбачали припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок смерті особи. Тому право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
У постанові від 05 листопада 2019 року у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у статті 141 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, є такими, що порушують це право.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст.355 ЦК України).
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст.357 ЦК України).
Статтею 549 ЦК УРСР було передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, зокрема якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (1261 ЦК України).
Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.
Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки.
Отже, право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 по справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
На момент набуття спадкодавцями права власності на житловий будинок не було передбачено обов"язкової реєстрації такого права. 
Оцінивши надані суду вище зазначені докази, зокрема надану на підтвердження придбання спірного будинку квитанцію та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою наданою для обслуговування даного будинку, враховуючи визнання позову відповідачем, до повноважень якого віднесено ведення по господарського обліку сільських рад, суд вважає доведеними підстави для успадкування вказаного майна позивачами за неможливості реалізації спадкових прав у інший спосіб.
За вказаного суд визнає позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює про їх задоволення.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 142, 263-265, 268 ЦПК України, суд, ухвалив:
Позовну заяву  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Заводської (Первомайської) селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на майно та право постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 , за кожним.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування 1/2 часткою земельної ділянки, кадастровий номер 4825781700:17:027:0008, для обслуговування жилого будинку, площею 0,20 га, в межах території Заводської  (Первомайської) селищної ради Миколаївської області (колишньої Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області), належної ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 10 грудня 1993 року, виданого на підставі рішення Киселівської сільської Ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року №11, який зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №400.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право постійного користування 1/2 часткою земельної ділянки, кадастровий номер 4825781700:17:027:0008, для обслуговування жилого будинку, площею 0,20 га, в межах території Заводської  (Первомайської) селищної ради Миколаївської області (колишньої Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області), належної ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 10 грудня 1993 року, виданого на підставі рішення Киселівської сільської Ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області від 15 жовтня 1993 року №11, який зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №400.
Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, який відраховується з дати складення повного судового рішення.

Суддя         І.А.Квєтка

Дата складення повного судового рішення 18.05.2026.