ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1034/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні з 28 листопада 2025 року з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 28 листопада 2025 року по 26 грудня 2025 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Позов обґрунтований тим, що позивач у період з 25 лютого 2022 року по 28 листопада 2025 року проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 ; на день звільнення зі служби, виключення зі списків частини та всіх видів забезпечення повного розрахунку не отримав. Відповідач лише 27 грудня 2025 року здійснив виплату грошового забезпечення у сумі 163749,26 грн.
Позивач вважає, що оскільки відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), то відповідно до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку.
З наведених підстав просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідач у відзиві на позов заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.23-25). В обґрунтування цієї позиції вказав, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється, а тому нема підстав для застосування приписів статей 116, 117 КЗпП України.
Також відповідач зауважив, що ОСОБА_1 виключений зі списків частини 28 листопада 2025 року у зв`язку зі звільненням з військової служби, а відповідно до пункту 8 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197), виплата грошового забезпечення здійснюється в поточному місяці за минулий (тобто за листопад - у грудні). Крім того, згідно з абзацом другим пункту 7 Окремого доручення Міністра оборони України від 09 січня 2025 року №156/уд грошове забезпечення військовослужбовцям нараховується та виплачується до 20 числа щомісячно, а у разі надходження коштів пізніше цього строку - протягом трьох днів після їх надходження. Військова частина як розпорядник коштів ІІІ рівня отримала фінансування лише 19 грудня 2025 року та у строк до 26 грудня 2025 року виплатила належні позивачу суми грошового забезпечення за листопад 2025 року, тобто дотрималася строків виплати грошового забезпечення.
Інших заяв по суті справи, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні від сторін у встановленому порядку не надходило.
Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28 листопада 2025 року №340 старшого сержанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25 листопада 2025 року №89-РС з військової служби у запас за підпунктом «б» за станом здоров`я – за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 28 листопада 2025 року (а.с.40).
Зі змісту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 28 листопада 2025 року №340 слідує, що до виплати підлягає: грошова компенсація за 25 днів невикористаної щорічної відпустки за 2022 рік, 10 днів невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік; 15 днів невикористаної щорічної відпустки за 2025 рік; грошова допомога для оздоровлення за 2025 рік; грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, яка надається відповідно до пункту 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за 14 днів за 2023 рік, за 14 днів за 2024 рік, за 14 днів за 2025 рік; щомісячна премія за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 486 відсотків посадового окладу та надбавка за особливості проходження служби у розмірі 65 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період по 01 по 28 листопада 2025 року; одноразова грошова допомога у разі звільнення.
Банківською випискою з карткового рахунку позивача підтверджено виплату 27 грудня 2025 року коштів у сумі 163749,26 грн (а.с.16).
Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Приписами пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Отже, при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок.
За правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Законом №2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.
Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», чинний з 19 липня 2022 року, далі – Закон №2352-IX) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Згідно з висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі №640/9375/20, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція неодноразово підтримана Верховним Судом.
За змістом висловленої у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 правової позиції питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статей 116, 117 цього Кодексу як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Отже, у цьому випадку до спірних правовідносин з метою забезпечення рівності прав та дотримання принципу недискримінації у трудових відносинах підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише врегулювання оплати праці (грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (як-от щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21 березня 2017 року у справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Як зазначалось вище, позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 28 листопада 2025 року. Належні позивачу при звільненні суми грошового забезпечення та компенсаційних виплат позивачу перераховано на картковий рахунок 27 грудня 2025 року, що не є спірним. Наведене дає підстави для висновку, що відповідач не дотримався обов`язку провести розрахунок із позивачем у день звільнення.
При цьому суд відхиляє доводи відповідача з покликанням на пункт 8 розділу І Порядку №260 про дотримання строку розрахунку із позивачем при звільненні.
Так пунктом 8 розділу І Порядку №260 установлено, що грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).
Ці положення стосуються виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які продовжують проходити військову службу. Натомість у разі звільнення військовослужбовця на нього поширюються загальні гарантії оплати праці, закріплені статтею 116 КЗпП України, про що вже було роз`яснено вище.
За встановлених обставин у справі до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону №2352-IX), згідно з якою на відповідача покладається відповідальність у вигляді обов`язку виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
У постанові від 29 березня 2023 року у справі №260/2583/21 Верховний Суд вказував, що передбачений статтею 117 КЗпП України спосіб захисту вимагає також, щоб орган, який вирішує спір щодо суми заборгованості при звільненні визначив також і суму, яка підлягатиме стягненню на користь позивача.
Обчислення середнього заробітку проводиться згідно з вимогами Порядку №100.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до картки особового рахунку військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 (а.с.35) нарахована сума щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за вересень-жовтень 2025 року (тобто за два останні місяці перед звільненням), становить 49413,96 грн (24706,98 грн + 24706,98 грн).
Виходячи з цього, середньоденне грошове забезпечення становить 810,06 грн (49413,96 грн/61, де 61 кількість календарних днів у вересні-жовтні 2025 року).
Період затримки розрахунку при звільненні розпочинається з першого дня після звільнення, а закінчується днем, що передує дню остаточного розрахунку, але не більше як за шість місяців (таке законодавче обмеження діє з 19 липня 2022 року у зв`язку із внесенням Законом №2352-IX змін, зокрема, до статті 117 КЗпП України).
У розглядуваному випадку відповідач мав виплатити позивачу середній заробіток за час затримки - з 29 листопада 2025 року (наступний день після виключення зі списків частини) по 26 грудня 2025 року (день, що передує дню остаточного розрахунку).
Таким чином, середнє грошове забезпечення за відповідний час затримки розрахунку при звільненні становить 22681,68 грн (810,06 грн х 28 календарних днів).
З приводу аргументів відповідача про відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиплати позивачу у день звільнення або на наступний день належних сум грошового забезпечення, то суд зазначає, що відсутність бюджетного фінансування не звільняє роботодавця від обов`язку виплатити належні суми. Водночас відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що затримка розрахунку при звільненні ОСОБА_1 28 листопада 2025 року виникла саме внаслідок відсутності фінансування, а лише послався у відзиві на такі обставини. Не є таким доказом виписка з рахунку станом на 19 грудня 2025 року.
У цій справі не встановлено підстави для зменшення розрахованої суми за певними критеріями та методикою.
Перевіривши юридичну та фактичну обгрунтованітсь доводів сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у спосіб визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22681,68 грн (обраховані без віднімання сум податків та зборів, які підлягають нарахуванню безпосередньо роботодавцем при виконанні судового рішення).
Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22681,68 грн (двадцять дві тисячі шістсот вісімдесят одна грн 68 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк