ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/24874/24 пров. № А/857/26574/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Судомляк Ірини Казимирівни, діючої на підставі доручення на надання безоплатної вторинної правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту про визнання протиправним та скасувати рішення щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Потабенко В.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 28.05.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 28.05.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

10.12.2024р. за допомогою системи «Електронний суд» представник адвокат Судомляк І.К., діюча на підставі доручення на надання безоплатної вторинної правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом, у якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 419 від 13.06.2024р. в частині призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 204300 грн., виходячи із 90-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2021р.;
зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби, в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2023р., з урахуванням вже виплачених сум одноразової грошової допомоги (а.с.1-3).

Відповідно до ухвали суду від 03.01.2025р. вирішено розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.30 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 419 від 13.06.2024р. в частині призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 204300 грн., виходячи із 90-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2021р.; зобов`язано Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби, в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2023р., з урахуванням вже виплачених сум (а.с.45-48).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.51-53).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розмір одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, у разі встановлення інвалідності ІІ групи, визначено абзацом третім пп.2 п.6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 975 від 25.12.2013р. (далі – Порядок № 975). Вказана норма не пов`язує визначення розміру прожиткового мінімуму з встановленням інвалідності певного причино-наслідкового зв`язку , інвалідності вперше.
ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, а огляд особи з інвалідністю відбувся повторно. З метою дотримання вимог зазначеної норми та визначення дати первинного встановлення інвалідності від ОСОБА_1 була отримана копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13.01.2022р., в якій зазначено, що з 24.12.2021р. ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності та, що огляд особи з інвалідністю відбувся вперше. 
При цьому, згідно п.17 Порядку № 975 військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або особі, звільненій з військової служби, інвалідність якої встановлено не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, у розмірі: 90 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи. 
Відтак, для визначення розміру призначеної одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 . Комісія застосувала розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2021р. та призначила виплату одноразової грошової допомоги, що відповідає 90-кратного прожиткового мінімуму, а саме: 90 х 2270 = 204300 грн. 
Таким чином, Комісією порушень або протиправних дій під час прийняття рішення про призначення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 не вчинялось.
Окрім цього, судом допущено технічну помилку в резолютивній частині при зазначенні дати встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Представник позивача Судомляк І.К. скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.68-69).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, позивачу ОСОБА_1 з 24.12.2021р. була вперше встановлена ІІІ група інвалідності; причиною інвалідності зазначено професійне захворювання, що підтверджуються довідкою МСЕК до акта огляду серії 12 ААВ № 547673 (зворот а.с.7); місцем останньої роботи позивача є ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля».
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 277 від 04.10.2023р. солдата ОСОБА_1 , стрільця 2 відділення охорони 3 взводу охорони 2 роти охорони 4 батальйону охорони, на підставі свідоцтва про хворобу № 31 від 21.09.2023р. направлено до зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; з 04.10.2023р. ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 усіх видів забезпечення (а.с.10). 
Відповідно до наказу командира НОМЕР_2 бригади охорони № 119/РС від 04.10.2023р. звільнено у відставку ЗС України ОСОБА_1 за пп «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (ас.11).
Згідно довідки МСЕК до акта огляду серії 12 ААГ № 386867 ОСОБА_1 з 17.11.2023р. встановлено ІІ групу інвалідністю; причина інвалідності: «захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» (зворот а.с.11, а.с.14).
ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести йому виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Відповідно до листа Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту № 518/1.6/674 від 13.06.2024р. 13.06.2024р. (протокол № 419) прийнято рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 204300 грн. (а.с.13).

Не погодившись з рішенням Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, оформленого протоколом засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 419 від 13.06.2024р. в частині призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, що передбачена постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., у зв`язку із встановленням 17.11.2023р. ІІ групи інвалідності, у розмірі 204300 грн., виходячи із 90-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2021р., представник позивача звернулася до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що вперше інвалідність ІІ групи внаслідок захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби позивачу встановлено 17.11.2023р., а тому для обрахунку одноразової грошової допомоги підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2023р.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» /Закон № 2011-XII/ соціальним захистом військовослужбовців є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з положеннями ч.1 ст.16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога) - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 4 ч.2 ст.16 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до ч.3 ст.16 Закону № 2011-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-XII (в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення) якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному, резервісту або особі, звільненій з військової служби, після первинного встановлення інвалідності під час наступного огляду (переогляду) буде встановлено вищу групу інвалідності або змінено її причинний зв`язок, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).
У разі встановлення більшого ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності у відсотках чи зміни його причинного зв`язку, що дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата допомоги здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (крім випадків поранення, травми, контузії, каліцтва, отриманих у різний період часу, за якими виплата допомоги здійснюється окремо, без урахування раніше виплачених сум).
У разі якщо під час первинного огляду було встановлено ступінь втрати працездатності без установлення інвалідності у відсотках, а під час наступного огляду (переогляду) встановлено інвалідність, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється з урахуванням раніше виплачених сум (у тому числі внаслідок різних, не пов`язаних між собою, захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв).
Частиною десятою ст.16-3 Закону № 2011-XII обумовлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців здійснюється відповідно до Порядку № 975.
Згідно з п.3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного, резервіста або особи, звільненої з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення її з військової служби, - дата смерті, зазначена у свідоцтві про смерть;
у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності;
у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата огляду, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Як передбачено п.6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, у розмірі: 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Відповідно до п.8 Порядку № 975 якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Пунктом 11 Порядку № 975 (в редакції, яка була чинною на час встановлення позивачеві інвалідності (17.11.2023р.)) визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії:
постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;
документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження;
документа (відповідних сторінок за наявності), що посвідчує особу (паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та засвідчений в установленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту), з даними про прізвище, ім`я та по батькові (за наявності) особи і про реєстрацію місця проживання (за наявності), військового квитка рядового, сержантського і старшинського складу (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства);
документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
У разі наявності рішення суду, яке набрало законної сили, з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, або особа, звільнена з військової служби, якому (якій) виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, подає уповноваженому органові документи, копії документів, зазначені в абзацах другому - восьмому цього пункту, та копію відповідного рішення суду.

З аналізу положень ст.ст.16, 16-3 Закону № 2011-XII та Порядку № 975 убачається, що підставою для призначення одноразової грошової допомоги є виключно встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності, які настали внаслідок ушкодження здоров`я під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби, у тому числі у зв`язку із захистом Батьківщини, оскільки зазначеними нормативними актами чітко визначено, що таке право виникає лише у випадках поранення, контузії, травми, каліцтва, отриманих під час проходження військової служби, або захворювання, прямо пов`язаного з її виконанням.
Відтак, лише встановлення інвалідності з вищенаведених вище причин, породжує у військовослужбовця або особи, звільненої з військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги. При цьому, юридичне значення має саме факт первинного встановлення інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби, адже він визначає момент виникнення права на виплату та прожитковий мінімум, з якого має обчислюватися її розмір.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02.09.2025р. у справі № 240/4278/24.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023р. прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684 грн.
Як вже було зазначено, позивачу з 24.12.2021р. була вперше встановлена ІІІ група інвалідності; причиною інвалідності зазначено професійне захворювання, що підтверджуються довідкою МСЕК до акта огляду серії 12 ААВ № 547673 (зворот а.с.7).
Зокрема, у медичному висновку № 7148 від 25.10.2021р. вказана причина інвалідності - професійне захворювання, яке настало у зв`язку з роботою позивача у ВП «Шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» і з цієї причини позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.7).
Згодом, за інших обставин – згідно довідки МСЕК до акта огляду серії 12 ААГ № 386867 ОСОБА_1 17.11.2023р. встановлено ІІ групу інвалідністю; причина інвалідності: «захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби».
Таким чином, позивач у різний час отримав два окремі ушкодження здоров`я, різні за своєю природою та правовими наслідками:
1) у 2021 році – професійне захворювання;
2) у 2023 році – захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби.
Відтак, встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності у 2021 році (професійне захворювання) та ІІ групи інвалідності у 2023 році (захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби, відбулися з різних підстав та внаслідок різних захворювань (травм, поранень). Очевидно, що ІІ групу інвалідності останній отримав, не в зв`язку із погіршенням стану здоров`я (діагнозу), який був йому встановлений під час надання ІІІ групи інвалідності, а в результаті окремого нового захворювання (захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби), яка є окремою підставою для встановлення ІІ групи інвалідності.
Отже, кожна з цих інвалідностей є результатом окремих чинників, які відрізняються за своєю природою та обставинами виникнення. Водночас, необхідно зауважити, що кожне із захворювань має свої специфічні характеристики, причини та наслідки, що підтверджується відповідними медичними висновками та висновками комісії, яка визначила групу інвалідності.

Спір у цій справі стосується питання реалізації позивачем права на соціальне забезпечення, а саме - нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням йому інвалідності ІІ групи, яка настала під час проходження військової служби.
Суть позовних вимог полягає в зобов`язанні уповноваженого органу здійснити перерахунок та виплату зазначеної допомоги у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01.01.2023р., як розрахункової величини, що підлягає застосуванню на момент виникнення права на відповідну виплату.
Позовні вимоги у цій справі сформульовані з урахуванням того, що позивачу вже було здійснено виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності ІІ групи у 2023 році у розмірі 204300 грн. Відтак спір між сторонами не стосується факту наявності у позивача права на таку виплату як таку, а зводиться виключно до правильності визначення її остаточного розміру відповідно до вимог спеціального законодавства.
Предметом судового розгляду є визначення належного до виплати розміру одноразової грошової допомоги та встановлення наявності підстав для стягнення різниці між належною сумою виплати та фактично виплаченими коштами.
Оскільки у позивача інвалідність ІІІ групи вперше була встановлена у 2021 році з причин, які не охоплюються правовим регулюванням статей 16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та вимогами Порядку № 975, зазначена обставина сама по собі не створювала права на отримання одноразової грошової допомоги за вказаними нормами.
Натомість, саме встановлення інвалідності ІІ групи у 2023 році, що настала внаслідок захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби, є первинним юридичним фактом у сфері дії спеціального законодавства щодо виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям. Саме з цією подією пов`язується момент виникнення права позивача на відповідну виплату та визначення її розміру відповідно до чинного законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.02.2026р. у справі № 640/11835/21 та від 24.02.2026р. у справі № 420/32675/24, від 09.03.2026р. у справі № 280/8317/24.

Отже, саме 2023 рік є юридично значущим моментом для визначення розміру одноразової грошової допомоги, оскільки саме в цей період виникло право позивача на її отримання у зв`язку з установленням інвалідності ІІ групи під час проходження військової служби. Відповідно, розрахунок такої виплати має здійснюватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01.01.2023р., що становив 2684 грн.
Посилання відповідача на 2021 рік як на дату «первинного встановлення» інвалідності не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки на той момент інвалідність не була пов`язана із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, і, відповідно, не підпадала під правове регулювання спеціального законодавства у сфері соціального захисту військовослужбовців. Таким чином, обставини первісного встановлення у 2021 року інвалідності не мають визначального значення для обчислення спірної виплати, яка виникла на інших правових підставах і в інший юридично значущий період.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності ІІ групи. При визначенні розміру такої виплати суд правомірно виходив із прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 01.01.2023р., та врахував суму вже виплаченої позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 204300 грн. 

Окрім цього, колегія суддів враховує, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
У постанові від 26.07.2023р. у справі № 200/3265/21-а Верховний Суд виснував, що дискреція – це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
Суд зазначає, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач протиправно призначив та виплатив позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 204300 грн., виходячи із 90-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2021р., а також взявши до уваги наявність у позивача права на отримання грошової допомоги в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2023р., колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є саме зобов`язання Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби, в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2023р.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.
При цьому допущена судом неточність в частині зазначення дати встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб не впливає на правильність висновків суду та вирішення розглядуваного спору та може бути усунута судом в порядку ст.253 КАС України як описка судового рішення.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено у визначений спосіб.

Таким чином, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025р. в адміністративній справі № 380/24874/24 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 15.06.2026р.