ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/973/26 Справа № 932/8735/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Петуніна Ігоря Владиславовича, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу судді Соборного районного суду міста Дніпра від 27 серпня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

21 липня 2025 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Дніпра з даною позовною заявою, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями була розподілена на суддю Петуніна І.В. (а.с. а.с 1-10, 11). 
Розпорядженням голови Шевченківського районного суду м. Дніпра Татарчук Л.О. №18 від 12.08.2025 матеріали цивільної справи №932/8735/25 за позовом ОСОБА_1 до судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Петуніна І.В., Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, направлено до Дніпровського апеляційного суду для визначення підсудності (а.с.23).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року визначено підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Петуніна І.В., Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, - Соборному районному суд міста Дніпра (а.с.26).
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Соборного районного суду міста Дніпра від 25 серпня 2025 року указана цивільна справа передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.29).

Ухвалою судді Соборного районного суду міста Дніпра від 27 серпня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Петуніна І.В., Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди (а.с.31-34).

Не погодившись з такою ухвалою судді, Сгонников С.А. звернувся із апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування ухвали судді і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.19-20).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення. 

Відмовляючи у відкритті провадження, суддя першої інстанції виходила з того, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом спору, є зокрема процесуальні дії судді при здійсненні правосуддя у справі, що перебувала у провадженні судді.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судді першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах зокрема визначається Цивільним процесуальним кодексом України, яким встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Судова юрисдикція – це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018року у справі № 523/9076/16-ц.
Частинами першою та другою статті 124 Конституції України проголошено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Згідно зі статтями 126, 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а також однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.
Відповідно до зазначених положень Конституції, судові рішення і, відповідно, дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов`язаних з підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції.
Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Суд є органом, який розглядає справи на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному статтею 129 Конституції та законодавством про судочинство.
Відтак, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Рішення суду і, відповідно до цього, дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.
Судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
У постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18) зазначено, що здійснюючи правосуддя суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Закони України не передбачають можливості розгляду в суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Вказаний правовий висновок відповідає також правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 08 травня 2018року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 29 травня 2019року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).
Частиною п`ятою статті 186 ЦПК України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ в особливій, установленій законом процесуальній формі), є процесуальними, а не управлінськими.
Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 808/2167/18.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив стягнути з Держави Україна шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди в розмірі 1 000 000 000,00 грн. (один мільярд гривень).

Предметом позовних вимог є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, на його думку, внаслідок протиправних дій судді Петуніна І.В. під час розгляду ним справи № 932/8735/25.

З урахуванням викладеного, заявлений позов ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду м. Дніпра та судді цього суду про відшкодування моральної шкоди не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства та не підлягає розгляду за правилами іншого судочинства з наведених вище підстав. 

Таким чином, суддя першої інстанції обґрунтовано не зазначила за правилами якого судочинства може розглядатись заявлений позивачем позов.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції зробила аргументований висновок про відмову у відкритті провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків судді першої інстанції.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків судді першої інстанції не надав.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків судді не спростовують, на законність судового рішення не впливають, то згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Петуніна І.В., Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала є обґрунтованою, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними, у зв`язку з чим вона повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення. 

Ухвалу судді Соборного районного суду міста Дніпра від 27 серпня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 15 травня 2026 року.

Судді: