П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/30560/25	

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И Л А :

06 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплату їй середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 травня 2025 року по 08 серпня 2025 року;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на її користь середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 12 травня 2025 року по 08 серпня 2025 року включно у розмірі 169 102,92 грн.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 до 12 травня 2025 року включно. В зв`язку з організаційними заходами в Збройних Силах України рішенням командувача Сухопутних військ Збройних Силах України від 19.12.2019 № 39140 військова частина НОМЕР_2 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів та встановленим порядком зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 з 01.01.2020. Остаточний розрахунок з позивачем при звільненні з військової служби проведений відповідачем лише 08.08.2025, тобто поза межами строку встановленого статтею 116 КЗпП України. Викладене, на переконання позивача, є підставою для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до приписів ст.117 КЗпП. 
Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що на спірні правовідносини не розповсюджуються положення ст.116, ст.117 КЗпП України. Крім того, відповідач зазначав, що належним відповідачем є той орган, який, зокрема, здійснив остаточний розрахунок з військовослужбовцем.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (не виплати грошової компенсації вартості за не отримане речове майно) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення з ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 13 травня 2025 року по 07 серпня 2025 року включно у розмірі 18 332,06 грн. (вісімнадцять тисяч триста тридцять дві гривні 06 копійок).
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, апелянт зазначив, що норми КЗпП країни не поширюються на військовослужбовців. Також, апелянт наголосив, що на момент виключення позивача зі списків особового складу, будь-якої заборгованості з виплати грошового забезпечення або додаткових виплат позивача не було.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 15.06.2015 року по 12.05.2025 року проходила службу у військовій частині НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпечення у військовій частині НОМЕР_1 , 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 12.05.2025 року №141 полковника медичної служби ОСОБА_1 , начальника медичного управління військової частини НОМЕР_2 , звільнену наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 30 квітня 2025 року № 645, у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)), відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", 12 травня 2025 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Вказаним наказом також вирішено відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України, Національної гвардії, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178, виплатити грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у розмірі 189 289 (сто вісімдесят дев`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять) гривень 96 копійок.
08 серпня 2025 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у розмірі 186 450,61 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час виплати компенсації за неотримане речове майно протиправною, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення (компенсації вартості за не отримане речове майно), позивач має право на виплату середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні. При цьому сума середнього заробітку розрахована судом першої інстанції із застосуванням принципу пропорційності.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.
Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа № 340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа № 826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа № 824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа № 2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі № 1.380.2019.005781.
Викладене спростовує доводи апелянта щодо неможливості застосування до споіних правовідносин ст.116, ст.117 КЗпП України.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно із ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній до 18 липня 2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-1Х стаття 117 була викладена у новій редакції.
Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній з 19.07.2022 року редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем проведено не у день його виключення зі списків особового складу 12.05.2025 року, а 08.08.2025 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні, що вірно визначено судом першої інстанції.
Доводи апелянта стосовно того, що на момент виключення позивача зі списків особового складу, будь-якої заборгованості з виплати грошового забезпечення або додаткових виплат позивача не було, судова колегія не приймає до уваги, оскільки право позивача на виплату компенсації за неотримане речове майно приписано в наказі про виключення позивача зі списків особового складу№ 141 від 12.05.2025 року (а.с.13-14).
Оскільки відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині вірності проведеного судом розрахунку розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, колегія суддів не надає оцінку визначеній судом сумі середнього заробітку. Разом із тим, принагідно врахувати, що зазначена сума середнього заробітку розрахована судом першої інстанції на підставі картки особового рахунку позивача, наданої відповідачем, з урахуванням приписів Порядку № 100 та із застосуванням принципу пропорційності, що відповідає актуальній правовій позиції Верховного Суду.
З урахуванням того, що ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів не надає оцінку рішенню Одеського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року в цій частині.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 23 січня 2026 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: К.В. Кравченко