Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/3720/25 
Провадження № 2/376/635/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року Сквирський районний суд Київської області в складі : 
головуючого судді – Батовріної І.Г.,
за участю секретаря судового засідання Щур Л.А., 
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, через свого представника, адвоката Гривачевську Л.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 серпня 1994 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 уклала шлюб з відповідачем, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Від спільного проживання у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 серпня 1994року Сквирським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 115 було розірвано та повернуто позивачу дошлюбне ім`я – « ОСОБА_5 ».
У період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 побудували житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Сквирської міської ради від 26.03.2010 р. №46 та приватизували земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 3224010100:05:005:0135, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташована по АДРЕСА_1 .
Вказане майно набуте за спільні сімейні кошти, які сторони заробили разом за період спільного проживання.
Шлюбно - сімейні відносини припинилися але між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна в добровільному порядку, відповідач в одноособовому порядку володіє та користується спільним майном, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою судді від 17.12.2025 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк п?ять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків.
23.12.2025 р. представник позивача подала заяву на усунення недоліків.
23.12.2025 р. судом здійснено запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Київ та Київській області щодо встановлення місця реєстрації відповідача.
26.01.2026 р. на адресу суд надійшла відповідь на вказаний запит.
Ухвалою судді від 26.01.2026 р. відмовлено у відкритті провадження у частині встановлення факту, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю.
Ухвалою судді від 26.01.2026 р. провадження у вказаній справі відкрито та постановлено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження.
У підготовче судове засідання позивач та її представник не з?явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, подали заяву, у якій просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали.
У підготовче судове засідання відповідач не з?явився будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, подав заяву у якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та підтверджує, що житловий будинок АДРЕСА_1 побудований ним та позивачем у період шлюбу за спільні кошти та являється майном подружжя. Не заперечує проти визнання за позивачем право власності на частину спірного будинку та земельної ділянки під ним площею 0,1000 га..
Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що сторони по справі 20.08.1994 року уклали шлюб, який зареєстровано Сквирським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 115 (а.с. 28).
З позовної заяви вбачається, що рішенням Сквирського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 серпня 1994року Сквирським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 115 було розірвано та повернуто позивачу дошлюбне ім`я – « ОСОБА_5 ».
У період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі за сумісні кошти подружжя для потреб сім`ї сторони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 75,3 кв.м., що підтверджується довідкою про погодження прийняття об?єкта будівництва в експлуатацію від 17.02.2010 р. (а.с. 14) та рішенням виконавчого комітету Сквирської міської ради Київської області № 46 від 26.03.2010 р. (а.с. 12).
Право власності на вищевказаний житловий будинок було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1 від 26.04.2010 р. (а.с. 10).
ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3224010100:05:005:0135, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК № 386141 (а.с. 17-18, 23-24, 79).
Вказану земельну ділянку відповідач набув на підставі безоплатної приватизації, що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Сквирської міської ради депутатів від 29.03.2000 № 37 «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадян» (а.с. 20).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦК України).
Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує y двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Згідно із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення спільного домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).
Згідно із ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація права на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошті не буде належними чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, набуте в шлюбі майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).
У постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 756/2527/16-ц, вказано, що «виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. […] вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».
У зв`язку з прийняттям Сімейного кодексу України (далі - СК) та внесенням суттєвих змін до норм матеріального права, які регулюють правовідносини щодо укладення, припинення шлюбу, визнання його недійсним та майнових прав подружжя, з метою забезпечення правильного й однакового застосування законодавства під час вирішення справ даної категорії Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя» постановив дати судам такі роз`яснення: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох (пункт 23 постанови). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) (абзац 1 пункту 24 постанови).
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час розгляду справи, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Верховний Суд щодо вирішення питання про поділ майна подружжя в постанові від 20.12.2018 р. у справі № 286/2349/16 зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Верховний Суд наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
За таких обставин, оскільки судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3224010100:05:005:0135 є спільним майном сторін, як подружжя, яке належить їм в рівних частках, але вони зареєстровані на праві власності одноособово за відповідачем, враховуючи, що відповідач визнав позов та не заперечував щодо поділу майна між ними у рівних частинах, суд вважає за необхідне в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ними по 1/2 частці у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3224010100:05:005:0135.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, з метою захисту цивільних прав та інтересів позивача, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 206, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 57, 60, 65, 68-70, 72 СК України; ст. ст. 15, 16, 368 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна - задовольнити.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 75,30 кв.м., з відповідною часткою господарських будівель та споруд.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 103,9 кв.м., житловою площею 75,30 кв.м., з відповідною часткою господарських будівель та споруд.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3224010100:05:005:0135, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частинуземельної ділянки площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 3224010100:05:005:0135, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г.Батовріна