Справа № 201/5584/26
Провадження № 2-о/201/253/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2026 року Соборний районний суд
міста Дніпра
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
при секретарі Максимовій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, у якій просить суд встановити факт, що вона у період з 2010 року по липень 2022 року постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації, була змушена покинути своє місце проживання у зв`язку із його тимчасовою окупацією, і є особою, яка підпадає під дію ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
В обґрунтування поданої заяви, заявниця зазначила, що на підставі рішення Приморського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2010 року у справі №2-1618/2010, в порядку спадкування після смерті її батьків, є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та її право власності на це домоволодіння спочатку було зареєстроване 25 березня 2011 року Приморським КП БТІ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33236758), а потім, 02 вересня 2024 року перереєстроване у Державний реєстр речових прав (номер відомостей про речове право 56563127). У цьому домоволодінні вона проживала з моменту його набуття у власність у 2010 році, та до початку тимчасової окупації села Орлівка, Бердянського району Запорізької області російською федерацією у лютому 2022 року. З початком окупації цього населеного пункту, у липні 2022 року, вона була вимушена покинути своє місце постійного проживання, та переїхала до міста Дніпра, де і проживає зараз у Соборному районі за договором оренди, та на підставі довіреності від власника цієї квартири. У 2024 році, від сусідів, що залишилися на тимчасово окупованій території в селі Орлівка Бердянського району Запорізької області, з яким вона інколи спілкувалася через Інтернет, їй стало відомо про те, що належне їй домоволодіння частково зруйновано внаслідок бойових дій. Цей факт зареєстровано у ЦНАПі м. Дніпра 09 вересня 2024 року.
09 березня 2026 року заявниця звернулася до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради із заявою про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи, однак Рішенням №35 від 20.03.2026 року їй було відмовлено у видачі довідки про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи у зв`язку із відсутністю обставин, що спричинили внутрішнє переміщення через те, що на момент окупації села Орлівка Бердянського району Запорізької області російською федерацією у лютому 2022 року вона (заявниця) була зареєстрована у місті Дніпрі, що не збігалося із її фактичним місцем проживання в селі Орлівка Бердянського району Запорізької області. При цьому послалися на ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» стосовно того, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Заявниця зазначає, що вона дійсно у 2020 році була вимушена зареєструватися у місті Дніпрі, де проживала її донька, задля отримання медичної допомоги (вакцинації від COVID-19), оскільки в населеному пункті, де вона мешкала (село Орлівка Бердянського району Запорізької області), такої допомоги вона отримати не мала можливості через відсутність будь-яких медичних установ. Тому інколи вона приїжджала до міста Дніпра задля отримання медичної допомоги, та відвідати свою доньку.
Отже, для отримання статусу внутрішньо переміщеної особи, заявниці необхідно встановити той факт, що на момент окупації села Орлівка Бердянського району Запорізької області російською федерацією у лютому 2022 року, вона постійно проживала без реєстрації у цьому населеному пункті в зазначеному вище домоволодінні, належному їй на праві власності, та була змушена покинути своє місце проживання та виїхати з нього до міста Дніпра у зв`язку із його тимчасовою окупацією.
Іншого способу підтвердити цей факт, аніж у судовому порядку, у заявниці немає, адже будь-які документи з цього приводу, зокрема у Приморській міській військовій адміністрації Бердянського району Запорізької області, куди вона зверталася із відповідним запитом, через військові дії не збереглися.
12 червня 2026 року заявниця ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву, у якій підтримала вимоги, викладені у заяві про встановлення факту, та просила розглянути справу без її участі і задовольнити цю заяву у повному обсязі. Від представника заінтересованої особи надійшла заява про розгляд справи без участі представника.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.
За змістом ст.124 Конституції України, юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У відповідності до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
В даному випадку йдеться про захист прав та законних інтересів заявниці, що виникають із цивільних правовідносин, з метою забезпечення реалізації її прав як фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою факту її проживання на території України, яка згодом була окупована російською федерацією, та вимушеного переселення з цієї території на територію, підконтрольну Українській владі, внаслідок збройної агресії.
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Положеннями ст.ст. 293-294, 315-319 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення факту, що має юридичне значення, в судовому порядку.
Згідно з частинами першою та другою статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження в тому числі справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Перелік справ про встановлення фактів, що мають значення, які розглядаються судом закріплений в частині першій статті 315 ЦПК України, даний перелік не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).
Із роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року, вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо:
- згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, законом передбачена можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відноситься і встановлення факту проживання у певному місці без реєстрації цього місця проживання (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).
У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.
Відповідно до положень статті 17 ЦК УРСР (чинний у період з 22.06.1998 р. до 01.01.2004 р.), місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає.
Відповідно до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Згідно ч.6 ст.29 ЦК України, фізична особа може мати кілька місць проживання.
Постійне проживання особи не завжди може співпадати з місцем її реєстрації, а відтак, така обставина не є підставою для відмови у встановленні фактів, що мають юридичне значення, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд. 
Так, у постанові від 30 січня 2013 р. у справі № 6-125цс12, Верховний Суд наголосив на тому, що за нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї (ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 р. №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду»). Усупереч наведеним положенням закону суд помилково пов`язав право осіб на приватизацію з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а не з їхнім правом на житло та фактом проживання у квартирі. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сформованій у Постанові від 23.09.2021 року по справі № 204/6931/20, під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного.
В даному випадку, як встановлено під час розгляду справи, заявниця ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2010 року у справі №2-1618/2010, в порядку спадкування після смерті батьків, є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та її право власності на це домоволодіння спочатку було зареєстроване 25 березня 2011 року Приморським КП БТІ (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 33236758), а потім, 02 вересня 2024 року перереєстроване у Державний реєстр речових прав (номер відомостей про речове право 56563127). 
За її твердженням, у цьому домоволодінні вона проживала з моменту його набуття у власність у 2010 році, та до початку тимчасової окупації села Орлівка, Бердянського району Запорізької області російською федерацією у лютому 2022 року. З початком окупації цього населеного пункту, у липні 2022 року, вона була вимушена покинути своє місце постійного проживання, та переїхала до міста Дніпра, де і проживає зараз у Соборному районі за договором оренди, та на підставі довіреності від власника цієї квартири. Прямих доказів, які б спростовували це твердження, матеріали справи не містять.
У 2024 році, від сусідів, що залишилися на тимчасово окупованій території в селі Орлівка Бердянського району Запорізької області, з яким вона інколи спілкувалася через Інтернет, заявниця ОСОБА_1 дізналася про те, що належне їй домоволодіння частково зруйновано внаслідок бойових дій. Цей факт зареєстровано у ЦНАПі м. Дніпра 09 вересня 2024 року.
Як випливає з матеріалів справи, заявниця ОСОБА_1 двічі зверталася до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради із заявою про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи, однак обидва рази їй було відмовлено у видачі довідки про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи у зв`язку із відсутністю обставин, що спричинили внутрішнє переміщення через те, що на момент окупації села Орлівка Бердянського району Запорізької області російською федерацією у лютому 2022 року вона була зареєстрована у місті Дніпрі, що не збігалося із її фактичним місцем проживання в селі Орлівка Бердянського району Запорізької області. При цьому послалися на ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» стосовно того, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Заявниця зазначає, що вона дійсно у 2020 році була вимушена зареєструватися у місті Дніпрі, де проживала її донька, задля отримання медичної допомоги (вакцинації від COVID-19), оскільки в населеному пункті, де вона мешкала (село Орлівка Бердянського району Запорізької області), такої допомоги вона отримати не мала можливості через відсутність будь-яких медичних установ. Тому інколи вона приїжджала до міста Дніпра задля отримання медичної допомоги, та відвідати свою доньку.
Отже, для отримання статусу внутрішньо переміщеної особи, заявниці необхідно встановити той факт, що на момент окупації села Орлівка Бердянського району Запорізької області російською федерацією у лютому 2022 року, вона постійно проживала без реєстрації у цьому населеному пункті в зазначеному вище домоволодінні, належному їй на праві власності, та була змушена покинути своє місце проживання та виїхати з нього до міста Дніпра у зв`язку із його тимчасовою окупацією.
Іншого способу підтвердити цей факт, аніж у судовому порядку, у заявниці немає, адже будь-які документи з цього приводу, зокрема у Приморській міській військовій адміністрації Бердянського району Запорізької області, куди вона зверталася із відповідним запитом, через військові дії не збереглися.
Факт, який просить встановити заявниця ОСОБА_1 окрім її доводів та документального підтвердження її права власності на вказане домоволодіння, підтверджується письмовими поясненнями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зазначили, що знають заявницю як мати їх подруги – доньки ОСОБА_1 , з якою вони близько товаришують тривалий час, та їм відомо, що заявниця, успадкувавши в селі біля Бердянська хату від своїх батьків, переїхала туди на постійне місце проживання, повернувшись до міста Дніпра лише з початком окупації цього села, що й стало причиною її повернення. За ці роки свідки інколи заявницю бачили в Дніпрі, коли вона приїжджала у гості до своїх дітей, привозила їм сільські смаколики та продукти харчування зі свого домогосподарства в селі. В свою чергу, до заявниці на канікули на відпочинок та для допомоги бабусі неодноразово їздили онуки, та відвідували її діти. 
Крім того, проживаючи в селі Орлівка Бердянського району Запорізької області, заявниця вела домашнє господарство, вирощувала курчат, яких потім здавала місцевим підприємцям для реалізації на ринку за розписками, деякі з яких в неї зберіглися, та копії яких додано до матеріалів справи. Також заявниця проводила ремонт будинку, у якому мешкала, та це теж підтверджується відповідними розписками, складеними між нею та виконавцями робіт, копії який теж додано заявницею до матеріалів справи. 
Зазначені документи були додані до заяви у належним чином завірених копіях, досліджені судом, та враховуються як письмові докази факту, який заявниця просить встановити.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до приписів п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.
Суд вважає, що у даному випадку спір про право відсутній, та рішення про відмову у видачі заявниці довідки про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи у зв`язку із відсутністю обставин, що спричинили внутрішнє переміщення, що були прийняті раніше зацікавленою особою, є цілком законними, адже на момент прийняття цих рішень, заявниця не надала зацікавленій особі доказів її проживання у селі Орлівка Бердянського району Запорізької області на момент його окупації російською федерацією у лютому 2022 року, та ці рішення вона не оспорює.
Однак, з огляду на вищевикладене, приймаючи до уваги те, що встановлення факту, який просить встановити заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки необхідне їй для реалізації її прав передбачених Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та не порушує прав та інтересів інших осіб, враховуючі наявність доказів на підтвердження зазначеного факту, суд приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі, що надасть можливість зацікавленій особі в подальшому, при зверненні ОСОБА_1 , видати їй довідку про взяття її на облік, як внутрішньо переміщеної особи.
Доходячи до такого висновку, суд враховує, що стосовно обсягу доказів, якими має підтверджуватися той чи інший факт, Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. 
Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. 
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 15, 19, 81, 89, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у період з 2010 року по липень 2022 року постійно проживала за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації, була змушена покинути своє місце проживання у зв`язку із його тимчасовою окупацією, і є особою, яка підпадає під дію ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя         С.С. Федоріщев