ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2026	Справа № 910/14845/25	
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю. розглянувши матеріали 
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс»
про ухвалення додаткового рішення 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс»
до Приватного підприємства «Агросила»
про стягнення 336 671,00 грн,

без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У листопаді 2025 року до Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» до Приватного підприємства «Агросила» про стягнення 336 671,00 грн, з яких: 286 671,00 грн заборгованості та 50 000,00 грн штрафу. 
Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем взятих на себе за договором про розірвання договору № 23 від 09.10.2025 зобов`язань. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.02.2026, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026, позовні вимоги задоволено повністю. Ухвалено стягнути з Приватного підприємства «Агросила» (04071, м. Київ, вулиця Щекавицька, будинок 37/48, офіс 1; ідентифікаційний код: 32306208) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» (81500, Львівська область, м. Городок, вулиця Панаса Мирного, 1, ідентифікаційний код 36769138) заборгованість у розмірі 286 671,00 грн, штраф в сумі 50 000,00 грн та судовий збір у розмірі 4 040 грн. 05 коп. 
06.02.2026 до суду від позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій останній просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2026 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» прийнято до розгляд, її розгляд вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) учасників справи. Запропоновано відповідачу надати до суду свої заперечення на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/14845/25 протягом 5 днів з моменту отримання даної ухвали.
24.02.2026 до суду від відповідача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.
Водночас, 27.02.2026 до суду надійшла ухвала Північного апеляційного господарського суду від 26.02.2026 у справі № 910/14845/25, якою витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали вказаної справи. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2026 зупинено розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/14845/25 до повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва. Матеріали справи № 910/14845/25 вирішено направити до суду апеляційної інстанції. 
30.04.2026 до Господарського суду міста Києва повернуто матеріали справи № 910/14845/25 з Північного апеляційного господарського суду. 
04.05.2026 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 04.02.2026, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2026, видано наказ. 
08.05.2026 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі щодо розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 поновлено провадження з розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/14845/25. 
Розглянувши заяву позивача про ухвалення додаткового рішення, суд зазначає таке. 
Як встановлено у ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. 
Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України). 
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Частиною 3 ст. 123 ГПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України). 
При цьому, суд зазначає, що за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження заявленої суми судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн позивачем надано суду: копію договору про надання правової допомоги б/н від 27.11.2025 та копію акту прийому-передачі наданих правових послуг. 
Судом встановлено, що представництво інтересів позивача під час розгляду даної справи в Господарському суді міста Києва здійснював адвокат Дашо Андрій Юрійович на підставі ордеру серії ВС № 1419666 від 28.11.2025, виданого Адвокатським об`єднанням «Мельник і Арцишевський» відповідно до договору про надання правничої допомоги б/н від 27.11.2025.
Так, 27.11.2025 позивач (клієнт) уклав з Адвокатським об`єднанням «Мельник і Арцишевський» (надалі - Об`єднання) договір про надання правової допомоги (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого Об`єднання зобов`язалось надати клієнту правову допомогу на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язався оплатити надання такої правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору, у випадку, якщо така оплата прямо передбачена цим договором. 
Відповідно до п. 1.2. договору Об`єднання зобов`язується виключно на підставі замовлення клієнта надавати йому правову допомогу щодо представництва інтересів клієнта у судовій справі про стягнення грошових коштів з ПП «АГРОСИЛА», яка розглядатиметься, зокрема, у Господарському суді міста Києва.
Пунктом 3.2. договору передбачено, що за надання правової допомоги, передбаченої предметом цього договору, клієнт виплачує Об`єднанню гонорар, зокрема, за представництво інтересів клієнта у Господарському суді міста Києва - у розмірі 30 000,00 грн.
05.02.2026 між позивачем та Об`єднанням підписано Акт прийому-передачі наданих правових послуг, яким засвідчено надання Об`єднанням позивачу відповідно до договору правової допомоги у справі № 910/14845/25, яка розглянута Господарським судом міста Києва, а саме: зустріч з клієнтом щодо необхідності захисту його прав та інтересів, ознайомлення з документами для подання позовної заяви про стягнення коштів з ПП «АГРОСИЛА»; підготовка та подання позовної заяви до Господарського суду міста Києва; ознайомлення з ухвалою Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі, повідомлення клієнта; ознайомлення з рішенням Господарського суду міста Києва, повідомлення клієнта. Вказаним актом погоджено вартість наданих адвокатом послуг із урахуванням знижки - 25 000,00 грн без ПДВ.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині ч. 4 ст. 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України). 
Так, відповідачем було подано заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн, у яких відповідач посилаючись на порушення позивачем вимог ч. 8 ст. 129 ГПК України, включення до правничої допомоги організаційних послуг, які не мають характеру правової допомоги, завищення розміру витрат за підготовку та подання позовної заяви, просив відмовити у задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі. 
Також відповідачем заявлено про поновлення строку на подання заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення, який, за твердженнями останнього, було пропущено через об`єктивні обставини, які не залежали від волі відповідача (відсутність світла та Інтернету, повітряні тривоги у зв`язку з військовими атаками країни агресора).
Розглянувши вказане клопотання позивача, з огляду на наведені у ньому обґрунтування причин пропуску строку та приписи ст. 119 ГПК України, з метою забезпечення реалізації учасниками справи процесуальних прав та обов`язків та дотримання принципу змагальності сторін, суд дійшов висновку про поновлення відповідачу строку для подання заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення. 
Щодо доводів відповідача про порушення позивачем положень ч. 8 ст. 129 ГПК України, суд зазначає таке. 
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Однак, оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні. Водночас в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Такий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 922/376/20.
Позивач зазначених вимог ГПК України дотримався та звернувся із заявою про розподіл судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. 
При цьому, судом встановлено, що позивачем було дотримано приписів ч. 1 ст. 124 ГПК України та наведено у першій заяві по суті спору (позовній заяві) попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У зв`язку з викладеним, суд відхиляє доводи відповідача про недотримання позивачем положень ч. 8 ст. 129 ГПК України, як безпідставні та необґрунтовані. 
Водночас, суд вважає слушними доводи відповідача про те, що такі послуги як «зустріч з клієнтом щодо необхідності захисту його прав та інтересів, ознайомлення з документами для подання позовної заяви», «ознайомлення з ухвалою Господарського суду міста Києва про відкриття провадження у справі, повідомлення клієнта», «ознайомлення з рішенням Господарського суду міста Києва, повідомлення клієнта» не можуть бути віднесені до правової допомоги, оскільки мають характер внутрішньої організаційної роботи адвоката, яка не має самостійного процесуального результату та не породжує окремого юридичного наслідку.
Звертаючись до правової позиції Верховного Суду, викладеній у додатковій постанові від 06.12.2023 у справі № 905/493/22, суд зазначає, що беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації процесуальних прав та захист інтересів клієнта.
Згідно зі ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Як зазначає Верховний Суд у численних постановах, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
В цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19. 
Крім того, судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача.
Водночас, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Відтак, суд зазначає, що подані позивачем документи на підтвердження факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування їх в зазначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути не лише доведений, документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, оцінивши у порядку ст. 86 ГПК України надані позивачем докази витрат на правничу допомогу, беручи до уваги малозначність даної справи, обсяг і обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності і необхідності) та розумності їхнього розміру, з огляду на задоволення позову в повному обсязі, суд, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку, що обґрунтованим розміром витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача є сума у розмірі 10 000,00 грн.
Таким чином, у решті заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє, що відповідає висновку, викладеному у пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
На підставі викладеного, керуючись статтями 123, 126, 129, 236 - 242, 221, 244 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва
УХВАЛИВ:
1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково. 
2. Стягнути з Приватного підприємства «Агросила» (04071, м. Київ, вулиця Щекавицька, будинок 37/48, офіс 1; ідентифікаційний код: 32306208) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліонс Транс» (81500, Львівська область, м. Городок, вулиця Панаса Мирного, 1, ідентифікаційний код 36769138) витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. 
3. В іншій частині заяви відмовити.
4. Видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне додаткове рішення складено та підписано: 25.05.2026.

Суддя Т.Ю. Трофименко