ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/719/26 Справа № 199/15011/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЛИСЕНКО В. О. Суддя у 2-й інстанції - Сєдих А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 червня 2026 року м.Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Сєдих А.В., за участю секретаря судового засідання Ворони Б.А., захисника Бікяшева Д.Р. розглянувши апеляційну скаргу захисника Гриценюка В.О. на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 27 листопада 2025 року, щодо
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 12.08.2004 Кобеляцьким РВ УМВС України Полтавської області, РНОКПП НОМЕР_2 , отримував посвідчення водія серії НОМЕР_3 від 15.08.2024, військовослужбовця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який притягується до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,
якого визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови суду 13.10.2025 о 10:35 годині водій ОСОБА_1 у Донецькій області, Покровський район, дорога Т-0515, поблизу м. Білозерське, керував транспортним засобом «ВАЗ 21013», н.з. НОМЕР_4 , з явною ознакою алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння шляхом продуття на місці зупинки спеціального пристрою - газоаналізатора «Drager 6810» або проходження огляду у медичному закладі водій ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.
Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 27.11.2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумі доходів громадян в сумі 17000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на один рік. Стягнуто судовий збір 605,60 грн. 
З таким судовим рішенням не погодився захисник Гриценюк В.О. та оскаржив його в апеляційному порядку. 
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що постанова суду першої інстанції винесена з неповним з`ясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, обмежився лише констатацією факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння, однак належним чином не дослідив інші обставини, які стосуються наявності його вини. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано відсутність обґрунтованого та чіткого обвинувачення, а також незаконність причини зупинки транспортного засобу працівниками поліції. Посилається на те, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право зупиняти транспортний засіб лише за наявності визначених законом підстав, а також зобов`язаний проінформувати водія про конкретну причину зупинення транспортного засобу з детальним описом такої підстави. Вказує, що з наявного у матеріалах справи відеозапису «0000007_00000020251013103347_0004.МР4» убачається, що працівники поліції не зазначили причину зупинки транспортного засобу, а одразу зафіксували, що за кермом транспортного засобу перебував військовослужбовець. Надалі під час спілкування працівник поліції повідомив про наявність запаху алкоголю та запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння. Вважає, що у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення не зазначено, що зупинка транспортного засобу була здійснена з конкретної причини відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». У зв`язку з цим вказує, що дії працівників поліції були незаконними, що в подальшому призвело до незаконного складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Зазначає, що незаконність дій працівників поліції полягала у неповідомленні водію причини зупинки транспортного засобу, а сама зупинка фактично відбулася у зв`язку з підозрою у вчиненні адміністративного правопорушення. Вказує, що керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння не є самостійною підставою для зупинки транспортного засобу, передбаченою ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Вважає, що відсутність у працівників поліції правових підстав для зупинення 13 жовтня 2025 року транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 , а також порушення вимог ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», призвели до складання незаконного протоколу про адміністративне правопорушення. У зв`язку з цим зазначає, що такий протокол не може вважатися належним та допустимим доказом у справі. Вказує, що неправомірна зупинка транспортного засобу як «плід отруйного дерева» породжує подальшу неправомірність огляду водія на стан сп`яніння, складання протоколу та інших процесуальних дій, а тому провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Посилається на судову практику у подібних правовідносинах, зокрема на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13.09.2022 у справі №344/8791/22. Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував факт відсутності причини зупинки транспортного засобу та не навів аргументів щодо неможливості застосування у цій справі доктрини «плодів отруйного дерева». Вважає, що це свідчить про неналежне дослідження доказів і наявність сумнівів у доведеності вини ОСОБА_1 . Також вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги статус ОСОБА_1 як військовослужбовця. Зазначає, що відповідно до протоколу та відеозапису ОСОБА_1 повідомив працівникам поліції про те, що він є військовослужбовцем, надав службове посвідчення, а працівники поліції переконалися у цьому та внесли відповідні відомості до протоколу. Вважає, що щодо військовослужбовців діє спеціальний порядок огляду на стан сп`яніння, визначений ст. 266-1 КУпАП. Зазначає, що ОСОБА_1 як військовослужбовець міг бути підданий огляду лише посадовою особою, уповноваженою начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів відповідно до порядку, встановленого ч.ч. 2-7 ст. 266-1 КУпАП. Вказує, що оскільки працівниками поліції не було дотримано порядку, передбаченого ст. 266-1 КУпАП, вся процедура огляду, застосована до ОСОБА_1 , згідно з ч. 9 ст. 266-1 КУпАП є недійсною, а її результати — недопустимими доказами. Зазначає, що згода чи незгода військовослужбовця пройти огляд значення не має, оскільки норма ст. 266-1 КУпАП має імперативний характер. Посилається на судову практику у тотожних справах. Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, який виконує службові обов`язки, захищаючи територіальну цілісність та незалежність України. Вказує, що наявність водійських прав має для нього важливе значення, оскільки можливість керувати транспортним засобом безпосередньо впливає на ефективність виконання бойових та службових завдань і є його прямим службовим обов`язком. Зазначає, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту, а відповідно до ст. 17 Конвенції жодне з її положень не може тлумачитися як таке, що дозволяє обмеження прав і свобод у більшому обсязі, ніж це передбачено Конвенцією. Вказує, що відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи, а відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 фактичні дані або докази, одержані в незаконний спосіб, є неналежними доказами. Зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Також посилається на практику ЄСПЛ щодо гарантій доведення вини у законному порядку на підставі законно здобутих доказів. Просить оскаржувану постанову суду скасувати, адміністративне провадження відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, вислухавши думку сторін по справі, суд апеляційної інстанції, вважає апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін за таких підстав.
Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Дані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст.283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 вказаного адміністративного правопорушення.
Відповідно до диспозиції ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність за даною статтею настає у разі керування транспортним засобом особами в стані алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння, а так само у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Відповідно до п. 2.5 ПДД України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Так, факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується:
відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 940180 від 13.10.2025, що складений у відповідності до вимог ст. 256 КУпАП, зі змістом якого ОСОБА_1 ознайомлений, про що свідчить його підпис у протоколі;

актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, з якого слідує, що у ОСОБА_1 була виявлена ознака алкогольного сп`яніння. Огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння не проводився;

змістом направлення на огляд ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, згідно огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 в медичному закладі не проводився;

матеріалом відеозапису працівника поліції, з якого убачається, що працівники поліції зупинили ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом «ВАЗ 21013», н.з. НОМЕР_4 . Працівник поліції перевірив документи у водія ОСОБА_1 та повідомив, що з транспортного засобу та від самого ОСОБА_1 чутно запах спиртного. ОСОБА_2 не заперечував наявність запаху спиртного. На вимогу поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатору або в закладі охорони здоров`я водій ОСОБА_1 відмовився. Водію ОСОБА_1 були роз`яснені наслідки такої відмови – складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Проаналізувавши докази по справі, суд апеляційної інстанції вважає, що в діях ОСОБА_1 міститься склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.
Дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП, як відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Стягнення суддею накладене відповідно до вимог ст. 33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, даних про особу, відповідно до санкції ч.1 ст. 130 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції обмежився лише констатацією факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння та не дослідив інші обставини щодо наявності його вини, є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, встановив, що вина ОСОБА_1 підтверджується сукупністю доказів по справі.
Доводи апеляційної скарги про незаконність зупинки транспортного засобу, відсутність повідомлення водію конкретної причини зупинки та необхідність застосування доктрини «плодів отруйного дерева» є безпідставними та спростовуються наявними матеріалами справи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що питання визнання дій працівників поліції щодо зупинки транспортного засобу протиправними як окремого управлінського рішення не є предметом розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Водночас суд у межах даного провадження оцінює допустимість та належність доказів, отриманих у ході такого втручання. Особа не позбавлена права оскаржити дії працівників поліції в порядку адміністративного судочинства або звернутися до правоохоронних органів у разі наявності ознак кримінального правопорушення.
Апеляційний суд враховує, що подія мала місце у Донецькій області, Покровському районі, на дорозі Т-0515, поблизу м. Білозерське, тобто у прифронтовій місцевості, а ОСОБА_1 , як убачається з матеріалів справи та доводів апеляційної скарги, був військовослужбовцем та перебував у військовій формі.
Крім того, Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб. У подальшому, указами Президента України продовжено дію воєнного стану.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що в даному випадку дії працівників поліції не свідчать про істотне порушення прав ОСОБА_1 , яке могло б бути підставою для визнання доказів недопустимими або закриття провадження у справі. Працівники поліції діяли в межах Закону України «Про Національну поліцію», оскільки завданнями поліції є забезпечення публічної безпеки і порядку, охорона прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидія злочинності.
Із матеріалу відеозапису убачається, що працівники поліції зупинили ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом «ВАЗ 21013», н.з. НОМЕР_4 , перевірили у нього документи, після чого повідомили, що з транспортного засобу та від самого ОСОБА_1 чутно запах спиртного. ОСОБА_1 не заперечував наявність запаху спиртного. Саме після виявлення такої ознаки алкогольного сп`яніння водію було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою газоаналізатора або в закладі охорони здоров`я.
Відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан сп`яніння є самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченим ч.1 ст.130 КУпАП. 
За таких обставин доводи про те, що всі подальші дії працівників поліції та зібрані у справі докази є недопустимими за доктриною «плодів отруйного дерева», апеляційний суд вважає необґрунтованими. Досліджені апеляційним судом докази підтверджують обставини, які мають значення саме для вирішення питання про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне правопорушення є незаконним, оскільки у ньому не зазначено конкретної причини зупинки транспортного засобу, також є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 940180 від 13.10.2025, він містить необхідні дані, передбачені положеннями ч.1 ст. 256 КУпАП, зокрема дату та місце його складення, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення, а також нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.
Так, у протоколі вказано, що 13.10.2025 о 10:35 годині водій ОСОБА_1 у Донецькій області, Покровський район, дорога Т-0515, поблизу м. Білозерське, керував транспортним засобом «ВАЗ 21013», н.з. НОМЕР_4 , з явною ознакою алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, та від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння шляхом продуття на місці зупинки спеціального пристрою газоаналізатора «Drager 6810» або проходження огляду у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.
Тому відсутність у протоколі окремого викладення підстави зупинки транспортного засобу не свідчить про відсутність події або складу адміністративного правопорушення та не робить такий протокол недопустимим доказом у цій справі.
Відносно позиції захисника, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, а відповідний огляд на визначення стану сп`яніння відносно нього мав проводитись за нормами ст. 266-1 КУпАП, суд зазначає наступне.
За приписами ст. 15 КУпАП, за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
Стаття 266 КУпАП визначає порядок відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також порядок проведення відповідних оглядів.
Згідно ст. 266-1 КУпАП, визначено проведення оглядів військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
У даному випадку ОСОБА_1 є особою, яка керувала транспортним засобом, був зупинений працівниками поліції поза межами розташування військової частини, а матеріали справи не містять даних про те, що він у момент події виконував обов`язки військової служби або що подія була пов`язана з проходженням ним служби. Тому вимога поліцейського про проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була пред`явлена ОСОБА_1 саме як водію транспортного засобу відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху та процедури, передбаченої для водіїв транспортних засобів.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 266-1 КУпАП є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування статусу ОСОБА_1 як військовослужбовця та важливість збереження за ним права керування транспортним засобом під час виконання службових завдань не можуть бути підставою для скасування постанови суду або закриття провадження у справі.
Санкція частини першої статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення є імперативною та передбачає два обов`язкових види адміністративного стягнення штраф та позбавлення права керування транспортними засобами на визначений строк. Закон не передбачає альтернативності чи можливості призначення лише одного з цих стягнень на вибір суду.
Доводи щодо необхідності врахування статусу ОСОБА_1 як військовослужбовця, виконання ним службових обов`язків та важливості збереження за ним права керування транспортним засобом беруться до уваги судом при визначенні виду та розміру стягнення лише у межах, визначених законом. Однак ці обставини не надають суду права змінювати вид адміністративного стягнення, прямо передбаченого санкцією статті 130 КУпАП.
Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про те, що адміністративне правопорушення було вчинене ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків військовослужбовця. Сам по собі статус військовослужбовця не звільняє особу від обов`язку виконувати вимоги Правил дорожнього руху та не усуває адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.
Дії, вчинені ОСОБА_1 , є умисними, становлять підвищену суспільну небезпеку, створюють реальну загрозу безпеці дорожнього руху та учасникам цього руху, що обґрунтовує необхідність застосування передбаченого законом комплексного стягнення, зокрема позбавлення права керування транспортними засобами.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на ст. 13, 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 та практику ЄСПЛ щодо необхідності доведення вини у законному порядку, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд зазначає, що під час апеляційного перегляду матеріали справи перевірені в межах доводів апеляційної скарги, а вина ОСОБА_1 встановлена на підставі досліджених доказів, отриманих та оцінених у передбаченому законом порядку. Підстав для визнання доказів неналежними або недопустимими, а також підстав для закриття провадження у справі за п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, апеляційним судом не встановлено.
До пояснень ОСОБА_1 про те, що він був тверезий, апеляційний суд ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 у вину ставиться не керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, тобто порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а постанова є незаконною та необґрунтованою, не знайшли свого підтвердження. Такі твердження апелянта суд розцінює як спробу уникнути адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, у вчиненні якого встановлена вина ОСОБА_1 .
Суддя апеляційного суду приходить до висновку, що підстави для скасування або зміни постанови судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Гриценюка В.О. залишити без задоволення.
Постанову судді Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 27 листопада 2025 року, у справі про адміністративні правопорушення передбачених ч.1 ст.130 КУпАП, щодо  ОСОБА_1  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя