Номер провадження: 22-ц/813/455/26 
Справа № 511/2312/22
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Драгомерецького М.М.,
Комлевої О.С., 
за участю: 
секретаря Добряк Н.І.,
апелянта ОСОБА_1 - адвоката Пилипчука О.В.,
представників ОСОБА_2 - адвокатів Сулакова О.П. 
і Склярової Л.Ю., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Коновалової Наталі Олександрівни на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 липня 2025 року, повний текст якого складено 12 серпня 2025 року та ухваленого під головуванням судді Бобровської І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків розірвання договору довічного утримання,
встановив:

31.10.2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, а саме:
- розірвати договір довічного утримання, укладений 28.03.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що посвідчений державним нотаріусом Роздільяннської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 1030 від 28.03.2002 року;
- скасувати обтяження, накладене 28.03.2002 року державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстроване в реєстрі за №14 на підставі договору довічного утримання від 28.03.2002 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого державним нотаріусом Роздільяннської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 1030 від 28.03.2002 року у вигляді заборони відчуження житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а саме одного цегляного будинку, зазначеного на платі під літ «А», житловою площею 43,1 кв.м. та господарчих будівель: сараю – «Б», цистерни -1, мощіння – ІІ, забору № 1, воріт №2.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що мати сторін - ОСОБА_3 06.09.2022 року звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, справа № 511/1851/22. 
Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 (через 3 дні) ОСОБА_3 померла.
Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.10.2022 року, яка була предметом апеляційного розгляду, а тому набрала законної сили, у відкритті провадження у справі № 511/1851/22 було відмовлено. 
За життя ОСОБА_3 склала заповіт, який 04.09.2022 року був посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1103, про те, що «все своє майно (майнові права), де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що її буде належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, вона заповідає позивачу – ОСОБА_1 , який є її сином, та його дружині - ОСОБА_5 .
Відповідно до довідки приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Патраманської Л.М. № 718/02-14 від 18 жовтня 2022 року, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , оскільки його дружина - ОСОБА_5 , в порядку ст. 1273 ЦК України відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 не звертались.
Посилаючись на те, позов про розірвання договору довічного утримання було пред`явлено за життя ОСОБА_3 , позивач, який не є учасником оспорюваного договору та є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , з огляду на положення ч. 1 ст. 55 ЦПК України, звернувся до суду з вказаним позовом, оскільки успадкував право матері ОСОБА_3 на розірвання укладеного нею договору довічного утримання. 

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 08.07.2025 року у задоволенні позову було відмовлено (т.2, а.с.229-236).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коновалової Н.О. ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.1-8).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомленні про час та місце слухання справи (т.3, а.с.64-68).

Що стосується заяви нового представника ОСОБА_1 – адвоката Пилипчука О.В. про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в його задоволенні, виходячи з того, що дана справа знаходиться в провадженні Одеського апеляційного суду майже 9 місяців (т.3, а.с. 25) і в ОСОБА_1 та його представника - адвоката Пилипчука О.В., було достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи, а також для підготовки до розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
При цьому колегією суддів було враховано також те, що згідно п\п, п\п 5,13 п. 1.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства, затвердженого рішенням Ради суддів України № 71 від 26 жовтня 2018 року та № 14 від 28 лютого 2020 року, не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи заміна, за ініціативою сторони, представника за короткий проміжок часу до дати призначеного слухання та/або не передача новому представнику всіх матеріалів необхідних для здійснення представництва, а також подання представником/адвокатом клопотання про відкладення розгляду справи менше ніж за 7 днів у зв`язку із тим, що він не ознайомився з матеріалами справи. 
Колегією суддів також враховано, що ні позивач і апелянт ОСОБА_1 , ні його представник – адвокат Пилипчук О.В. не надали суду апеляційної інстанції доказів неможливості участі у справі в суді апеляційної інстанції.

Що ж стосується заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Пилипчука О.В. про виправлення описки в апеляційній скарзі (т.3, а.с.77-78), то колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні цієї заяви відмовити, так як це не виправлення описки в апеляційній скарзі, а фактично зміна апеляційної скарги, що у відповідності до вимог, передбачених ч.1 ст. 364 ЦПК України, не допускається через 9 місяців після подання апеляційної скарги. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що після смерті ОСОБА_3 09.09.2022 року договір довічного утримання припинив свою дію, а позивач не є стороною оспорюваного договору, а тому правові підстави для розірвання договору, який припинив свою дію, відсутні (т.2, а.с.229-236).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав. 

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За правилами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України, аналогічна із положеннями ст. 425 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час укладення договору довічного утримання).
Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (п.1 ч. 1 ст. 755 ЦК України).
Положення ч.1 ст. 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому, вирішуючи зазначене питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення ст. 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.
Тлумачення п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України свідчить, що підставою для розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача є невиконання (неналежне виконання) набувачем тих обов`язків, які безпосередньо передбачені договором.
Частиною 2 ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди, друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (ч.1 ст. 756 ЦК України).
Отже, відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину в судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов.
Водночас, відповідно до ч.2 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання припиняється зі смертю відчужувача.

У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, судом першої інстанції було встановлено, що 28.03.2002 року між ОСОБА_3 та її дочкою ОСОБА_4 (т.1, а.с.72,73) укладено Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за № 1030 від 28 березня 2002 року, відповідно до умов п.п. 3,4 якого ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_6 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (розташований на земельній ділянці 600 кв.м., а саме: один цегляний житловий будинок, зазначений в плані літерою «А», житловою площею 43,1 кв.м. та господарчі будівлі: сарай – «Б», цистерна - І, мощіння - ІІ, забор - № 1, ворота № 2, належний ОСОБА_3 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Роздільнянською державною нотаріальною конторою Одеської області 17 грудня 1986 року за реєстром № 3-60 та зареєстрованого в Роздільнянському БТІ 07 березня 2002 року в реєстровій книзі за № 27-70), а ОСОБА_2 зобов`язалася: довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи її доглядом, одягом, необхідною допомогою, та зберегти в її безкоштовному довічному користуванні вищевказаний належний їй житловий будинок. Сторонами було погоджено вартість матеріального забезпечення в розмірі одної мінімальної заробітної плати в місяць. 
Цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку невиконання його умов та відмови від добровільного розірвання однієї зі сторони – в судовому порядку (т.1, а.с.17).
Зазначені обставини свідчать про те, що, починаючи з 28.03.2002 року ОСОБА_3 перестала бути власником житлового будинку з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а власником цього будинку з господарчими будівлями стала відповідач ОСОБА_4 .
Доказів того, що відповідач ОСОБА_4 не виконувала умови договору довічного утримання матеріали справи не містять.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_3 склала заповіт, який 04.09.2022 року (за 5 днів до смерті) був посвідчений приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1103, про те, що все своє майно (майнові права), де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом вона матиме право, вона заповіла позивачу – ОСОБА_1 та його дружині - ОСОБА_5 (т.1, а.с.18).
Крім того, 06.09.2022 року (за 3 дні до смерті) ОСОБА_3 було подано позов до Роздільнянського районного суду Одеської області до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків розірвання договору довічного утримання (більше ніж через 20 років після його укладення) (справа № 511/1851/22) (т.1, а.с.19-24).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (т.1, а.с.28).

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 05.10.2022 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 31.07.2023 року, у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про розірвання договору довічного утримання та застосування наслідків розірвання договору довічного утримання, було відмовлено.
Вказана ухвала суду мотивована тим, що при вирішенні питання про відкриття провадження у справі встановлено, що позивач ОСОБА_3 померла у вересні 2022 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Правоздатність позивача відповідно до положень ч.4 ст.25 ЦК України, припинилась у зв`язку з її смертю. 
Враховуючи, що позивач померла до відкриття провадження у справі, у зв`язку з чим її процесуальна правоздатність припинилась, а процесуальне правонаступництво не допускається, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим у відкритті провадження має бути відмовлено (т.1, а.с.27).

Отже, судовими рішеннями було встановлено, що договір довічного утримання, укладений 28.03.2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є припиненим з підстав ч. 2 ст. 755 ЦК України.
Тобто, після смерті ОСОБА_3 09.09.2022 року договір довічного утримання припинив свою дію, а позивач не є стороною оспорюваного договору, тому правові підстави для розірвання договору, який припинив свою дію, відсутні.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03.07.2024 року у справі №185/1900/20.

Крім того, зважаючи на те, що у задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що позивач не є стороною оспорюваного договору, підстав для надання оцінки щодо обставин, зазначеним у позові щодо неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання немає. 

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Коновалової Наталі Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 12.06.2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева