ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 522/9011/25
провадження № 61-1434св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ),
заінтересована особа -  ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Вакуліна Валерія Валеріївна, на ухвалу Приморського районного суду 
м. Одеси від 01 жовтня 2025 року у складі Науменка А. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М., і виходив з наступного.
Короткий зміст заявлених вимог
1. У квітні 2025 року громадянин Республіки Польщі ОСОБА_1 через представника адвоката Вакуліну В. В. звернувся до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду - рішення районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20, яке набрало законної сили 15 травня 2024 року та підлягає виконанню, в частині здійснення батьківських прав над неповнолітньою ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , боржник - ОСОБА_3 .
2. Клопотання обґрунтоване посиланням на те, що рішенням районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20, за участю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , було вирішено питання про здійснення батьківських прав над їх неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
3. Постановою Окружного суду у Варшаві, VI Відділ цивільний сімейний апеляційний суд, Сімейна секція ІІ інстанції від 15 травня 2024 року у справі 
№ CA 841/23 було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20. Зазначене судове рішення набрало законної сили та підлягає виконанню з урахуванням положень Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми 1980 року та договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах від 24 травня 1993 року.
4. З огляду на наведене та ураховуючи уточнення заявлених вимог,  ОСОБА_1 просив суд визнати в Україні та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення районного суду для столичного міста Варшави, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20, яке набрало законної сили 15 травня 2024 року та підлягає виконанню, яким вирішено:
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 957,00 злотих за юридичне представництво;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 720 злотих витрат, 1 457,00 злотих на юридичне представництво;
- доручити здійснення батьківських прав над неповнолітньою ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батькові ОСОБА_1 , обмеживши батьківські права матері лише до отримання інформації про стан здоров`я та навчання малолітньої;
- визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 з її батьком ОСОБА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
5. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - Вакуліної В. В. відмовлено в повному обсязі. 
6. Відмовляючи у задоволенні клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду, суд першої інстанції виходив з того, що таке рішення ухвалено без надання дитині можливості бути заслуханою у порушення основних принципів процедури держави, в якій було подано прохання про вжиття відповідних заходів, що є передбаченим у пункті «b» частини другої статті 23 винятком Гаазької конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, та є самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про визнання іноземного судового рішення у частині вимог немайнового характеру. 
7. Також суд першої інстанції зазначив, що відсутність знання польської мови створює серйозний ризик психологічної травматизації та соціальної дезадаптації у випадку примусового переміщення, оскільки дитина втратить можливість ефективного спілкування та навчання у новому середовищі. Повернення до Польщі, де панує інша мова, означатиме для дитини на деякий час повну втрату комунікаційного фундаменту та загрожуватиме її правам на освіту та всебічний розвиток, що прямо суперечить найкращим інтересам дитини. Наявність реального та серйозного ризику для психологічного благополуччя дитини унеможливлює визнання такого рішення судом України.
8. Рішення іноземного суду в частині майнових вимог (сплати судових витрат) було добровільно виконано боржником. Доказів, які б унеможливлювали отримання таких коштів стягувачем не надано.
9. Постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вакуліна В. В., залишено без задоволення. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року залишено без змін.
10. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у визнанні та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду. Зазначив, що суд першої інстанції не змінював і не оцінював правильність висновків іноземного суду щодо спору між батьками, а здійснив виключно перевірку підстав для відмови у визнанні рішення відповідно до міжнародних договорів України. Аналіз дотримання процесуальних гарантій, в тому числі права дитини бути заслуханою, не є переглядом справи по суті, а становить обов`язковий елемент контролю при вирішенні питання про визнання іноземного судового рішення. Висновки психологічного експертного дослідження були оцінені судом у межах повноважень щодо захисту найкращих інтересів дитини, що прямо передбачено статтями 3 та 12 Конвенції ООН про права дитини та статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України. Суд апеляційної інстанції погодився з тим, що відмова у задоволенні клопотання про визнання та виконання рішення іноземного суду відповідає найкращим інтересам дитини.
Узагальнені доводи касаційної скарги
11. 29 січня 2026року  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Вакуліна В. В., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Також заявник порушує клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах.
12. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії судів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 545/2247/18, а також вказує, що суди неправильно застосували норми міжнародного права, що призвело до незаконного втручання у виключну юрисдикцію судів Республіки Польща. Також вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту «b» частини другої статті 23 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року. Крім того, вважає, що суди встановили обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Також зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
13. На обґрунтування вимог касаційної скарги заявник посилається на те, що наявність чинного та невиконаного рішення суду про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції 1980 року унеможливлює розгляд будь-яких спорів щодо визначення місця проживання дитини та здійснення опіки над нею судами України.
14. Рішення Районного суду для столичного міста Варшави, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх, від 09 серпня 2023 року у справі № VI Nsm 948/20 ухвалено компетентним органом держави звичайного місця проживання дитини та підлягає виконанню. Вважає, що суди попередніх інстанцій фактично нівелювали юрисдикцію компетентного органу держави звичайного місця проживання дитини, чим спричинили порушення міжнародних зобов`язань України.
15. Суд апеляційної інстанції здійснив ретельний перегляд рішення районного суду для столичного міста Варшави, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20 , в тому числі на предмет порушення права дитини бути заслуханою. Констатовано, що думка дитини не була вислухана судом з вини самої матері, оскільки вона здійснювала перешкоди у тому, щоб дитина взяла участі у підготовці колективом спеціалістів OZSS відповідного висновку, який витребовувався судом першої інстанції. Іноземний суд вживав усіх заходів, передбачених національним законодавством Республіки Польща, для щоб дитина взяла участь у підготовці колективом спеціалістів OZSS відповідного висновку.
16. Також наголошує, що судами попередніх інстанцій безпідставно не було застосовано положення пункту «b» статті 15 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, які передбачають необхідність проведення перевірки для ухвалення рішення згідно з пунктом «b» пункту 1 статті 10 Конвенції. Вважає, що опитування дитини було проведено у неприязній для неї обстановці та без налагодження комфортної комунікації. Опитування було зупинене через емоційну реакцію дитини під час розмови. Представник органу опіки та піклування не брав участі в розмові з дитиною, а також не надав свого висновку чи письмової думки (міркувань), щодо побаченого і почутого ним під час опитування дитини в суді.
17. Акцентує увагу на тому, що судами попередніх інстанцій не було враховано ризик маніпулювання дитиною, коли її заслуховують і вона висловлює свою думку (наприклад, одним з батьків проти іншого). Дитина щиро та відкрито не висловилася про своє небажання спілкуватись і проживати з батьком та бажання проживати з матір`ю.
18. Посилається на те, що висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування у справі про визнання та виконання рішення іноземного суду, а тому не може бути належним доказом у цій справі. Висновок психологічного експертного дослідження № 19-7377 від 25 травня 2020 року був наданий до іноземного суду та оцінений ним під час ухвалення судового рішення.
19. Додатково посилається на помилковість висновку судів щодо добровільного виконання боржником вимог майнового характеру у повному розмірі. Вважає, що рішення іноземного суду відповідає критеріям, які визначені у Договорі між Україною і Республікою Польща.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20. Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2026року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
21. Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2026 року поновлено ОСОБА_1  строк на касаційне оскарженняухвали Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2025 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 522/9011/25, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
22. 17 березня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
23. Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026 рокусправу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
24. 11 березня 2026 року ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Єфімова Л. Я., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
25. Відзив обґрунтований посилання на те, що Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року зобов`язує органи договірної держави здійснити перевірку вжитого заходу на предмет дотримання інтересів дитини без перегляду самого рішення по суті. Порушення основних принципів застосування якнайкращих інтересів дитини є підставою для відмови у визнанні ужитого заходу.
26. Норми пункту «b» частини другої статті 23 Гаазької конвенції 1996 року, пункту «b» статті 23, пункту «c» статті 41, пункту «c» статті 42 Брюсельського регламенту IIbis є гарантією виконання положень статті 12 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року і статті 47 Хартії основоположних прав Європейського Союзу. 
27. Акцентує увагу на тому, що іноземний суд, приймаючи рішення, щодо якого ставиться питання про його визнання та виконання, не з`ясував думку дитини, проігнорував експертні висновки, в яких така думка була зафіксована, що правильно встановлено судами попередніх інстанцій у справі, що переглядається.
28. Міжнародне і національне законодавство закріплюють принцип необхідності заслуховування думки дитини.
29. Вважає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини позбавлення/обмеження батьківських прав не може бути засновано на невиконанні судового рішення про примусове повернення до країни походження. Більш того, рішення іноземного суду, що визнається, ухвалене в той же час, коли національні суди визнали, що існують об`єктивні причини невиконання рішення суду про примусове повернення дитини до Республіки Польща.
Фактичні обставини справи
30. 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20 районним судом для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх ухвалено рішення, яке набрало законної сили 15 травня 2024 року після апеляційного перегляду, яким вирішено:
- «Здійснення батьківських повноважень щодо неповнолітньої ОСОБА_4 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 , покладається на батька ОСОБА_1 , обмежуючи батьківські повноваження матері отриманням інформації про стан здоров`я та освіту неповнолітньої, тим самим визначаючи, місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4 за кожним місцем проживання батька ОСОБА_1. 
- Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти процесу шляхом повернення у розмірі 1957 злотих, в тому числі суму 
1457 злотих за юридичне представництво разом із законними відсотками за спізнення в здійсненні грошової оплати, за час від дати набрання чинності постанови до дня оплати».
31. За результатами апеляційного перегляду Окружним судом у Варшаві, VI Цивільний сімейний апеляційний відділ Сімейна секція ІІ від 15 травня 2024 року апеляційну скаргу відхилено, залишено в силі рішення від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 720 злотих на підставі повернення коштів юридичного представництва в апеляційному провадженні разом із законними відсотками за спізнення в здійсненні грошової оплати, за час від дати набрання чинності постанови до дня оплати.
32. Зі змісту рішення Окружного суду у Варшаві VI Цивільний сімейний апеляційний відділ Сімейна секція ІІ від 15 травня 2024 року, яким залишено в силі рішення районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20, вбачається, що суть справи зводилася до вирішення судом, хто з батьків забезпечить належне виконання батьківської влади. Стаття 107 параграфу 1 АПК Польської Республіки визначає, що якщо батьківська влада надається обом батькам, які живуть в розлученні, опікунський суд може з огляду на благо дитини визначити спосіб її виконання і утримання контактів з дитиною. Суд може доручити виконання батьківської влади одному із батьків, обмежуючи батьківську владу іншого до визначених обов`язків і повноважень щодо дитини, якщо благо дитини цього вимагає (стор. 9 рішення).
33.  ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Варшава, Республіка Польща, народилась ОСОБА_4 . Батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який було розірвано.
34. 19 липня 2019 року ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_4 перетнули кордон Республіка Польща - Україна. З того часу постійно знаходяться на території України. Дитина зареєстрована та проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира належить матері на праві приватної власності. ОСОБА_4 отримує освіту на рівні 3-го класу у Одеському ліцеї «Школа мрії» у м. Одеса. Вільно розмовляє на українській мові, польською мовою не володіє.
35. 25 грудня 2021 року у справі №522/97/20 постановою Одеського апеляційного суду, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, визнано незаконним утримання на території України неповнолітньої ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Варшава, Республіка Польща та зобов`язано ОСОБА_3 повернути неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання у 
АДРЕСА_2 . Справа вирішувалася у порядку Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Судове рішення залишається невиконаним.
36. Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) здійснюється примусове виконання по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 від 27 липня 2022 року виконавчого листа № 522/97/20, що виданий 15 червня 2021 року Приморським районним судом м Одеси про зобов`язання ОСОБА_3 повернути неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в 
АДРЕСА_2 .
37. За невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення суду у справі №522/97/20 на ОСОБА_3 накладено штраф.
38. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року (справа № 420/28827/23), яке залишене в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18 жовтня 2023 року про накладення штрафу.
39. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 
2024 року (справа №420/31116/23), що набрало законної сили 12 листопада 
2024 року, скасовано постанову про накладення повторного штрафу за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення суду у справі № 522/97/20 від 03 листопада 2023 року, ухвалену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Косютою В. І. по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 від 27 липня 2022 року з примусового виконання виконавчого листа № 522/97/20, що виданий 15 червня 2021 року Приморським районним судом м. Одеси. Підставою для скасування постанови державного виконавця стало те, що обставини, на які посилається позивачка в своїй сукупності свідчать, що невиконання судового рішення у справі №522/97/20 не зумовлено недбалістю позивачки чи неналежним виконанням обов`язків.
40. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2024 року задоволено подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Касюти В. І. про оголошення розшуку неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , яку залишено в силі постановою Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року. Оголошено розшук боржника та неповнолітньої дитини.
41. Згідно з листом Одеського районного управління поліції № 1 25 червня 
2025 року припинено розшукові дії відносно ОСОБА_3 . Зазначено, що від органів влади не переховується, проживає за місцем реєстрації, надала відповідні документи, згідно з якими встановлено, що тривають судові тяжби щодо опіки над дитиною.
42. З висновку № 19-7377 від 25 травня 2020 року Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз вбачається, що індивідуально-психологічні особливості матері, особливості її виховної поведінки не мають негативного впливу на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя малолітньої ОСОБА_4 . Індивідуально-психологічні особливості та особливості виховної поведінки батька не були досліджені через його неявку на обстеження. У пункті 4 дослідження зазначено, що з психологічної точки зору в інтересах дитини є постійне проживання з матір`ю.
43. Згідно з висновком № 31/24 від 10 січня 2025 року судово-психологічної експертизи, проведеної судовим експертом Савостіним О. П., існує серйозний ризик того, що переміщення для постійного місця проживання до Республіки Польща поставить малолітню ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) під загрозу заподіяння їй психологічної шкоди, через переживання дитиною стресу. Розлучення із матір`ю та подальше проживання із батьком вкрай негативно вплине на психічний стан і розвиток дитини, ОСОБА_4 
( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), призведе до стресу і, можливо, до виникнення стійких психічних порушень.
44. 15 серпня 2025 року проведено за участю представника органу опіки та піклування Одеської міської ради педагогічного працівника, допит (опитування) дитини, з якого слідує, що дитина вільно відповідає на поставлені питання українською мовою. Розповідає де проживає, з ким проживає, де навчається, що полюбляє, розповідає про друзів, захоплення, тощо. Проте після питання про батька почала нервувати та плакати, у зв`язку з чим опитування припинено за вимогою представника органу опіки.
45. Відповідно до юридичного висновку від 06 серпня 2025 року, складеного доктором юридичних наук у галузі права Цеслінським М. , який надано стягувачем з метою консультування суду щодо змісту рішення VI Nsm 948/20 районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх судом, передання здійснення батьківських прав одному з батьків означає, що батьківська влада зосереджена повністю у руках одного з батьків. Обмеження батьківських прав матері означає позбавлення її свободи у здійсненні її батьківської влади над дитиною. Особа, чиї права обмежено, не має самостійного впливу на те, як виховується дитина, а опіка над дитиною є обмеженою.
Позиція Верховного Суду
46. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
47. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
48. Частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
49. Відповідно до пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - це поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.
50. Відмовляючи у задоволенні клопотання про визнання зазначеного рішення іноземного суду в частині, яка не підлягає примусовому виконанні, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що воно ухвалене без надання дитині можливості бути заслуханою в порушення основних принципів процедури держави, в якій було подано прохання (пункт «b» частини другої статті 23 Гаазької конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року).
51. Також суди посилалися на те, що дитина зацікавлена у довготривалому проживанні в Україні, її прагнення та бажання пов`язані з довгостроковими подіями, що відбуватимуться саме за місцем проживання матері, перебування дитини разом з матір`ю в Україні забезпечує якнайкращі інтереси дитини. Наявність реального та серйозного ризику для психологічного благополуччя дитини унеможливлює визнання рішення.
52. Підставою для відмови у наданні дозволу на примусове виконання зазначеного рішення іноземного суду в частині майнових зобов`язань, суд першої інстанції зазначив його добровільне виконання шляхом зарахування зазначених коштів на депозитний рахунок Районного суду для столичного міста Варшава.
53. Колегія суддів не може погодитися із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
54. Основоположним міжнародним нормативно-правовим актом, який встановлює принципи реалізації прав дитини є Конвенція про права дитини 
1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 
1991 року, яка визначає необхідність застосування принципу забезпечення найкращих інтересів дитини під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини.
55. Статтею 12 Конвенції передбачено, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
56. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.
57. Це право також передбачено статтями 3 і 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей Ради Європи, а також статтею 24 § 1 Хартії основоположних прав Європейського Союзу
58. Згідно з Рекомендацією CM/Rec(2025)4 Комітету міністрів Ради Європи Державам-членам щодо захисту прав та найкращих інтересів дитини в провадженнях з розлучення батьків від 28 травня 2025 року, прийнятою для створення спільної основи для оцінки найкращих інтересів дитини, визначено, що найкращим інтересам дитини має приділятися першочергове значення або, якщо це передбачено законом, найважливіше, при вирішенні спорів у всіх провадженнях та альтернативних процедурах вирішення спорів, що підпадають під сферу застосування цієї рекомендації. Дитина повинна мати право бути поінформованою та проконсультованою, а також висловлювати свою думку. Поглядам дитини повинна приділятися належна увага згідно з її віком і зрілістю.
59. Відповідно до Розділу IV зазначеної Рекомендації дитині слід надати реальну та ефективну можливість висловити свою думку, безпосередньо або іншим чином, і підтримати її в цьому за допомогою низки механізмів та процедур, що враховують інтереси дитини. Слід враховувати рівень розуміння та здатність дитини до спілкування, а також обставини справи.Компетентні органи влади повинні оцінювати рівень розуміння дитини в кожному конкретному випадку. Незалежно від віку, особливо коли дитина просить заслухати її, слід припускати достатній рівень розуміння. Якщо національне законодавство встановлює віковий ценз, нижче якого дитина не вважається такою, що має достатній рівень розуміння для вираження своїх поглядів, такий віковий ценз повинен періодично переглядатися, а Державам-членам рекомендується розглянути можливість його скасування.
60. Якщо дитина потребує допомоги для вираження своєї думки, така допомога повинна бути надана. Якщо дитина не може висловити свою думку через вік або здібності, її точка зору з відповідних питань повинна, за необхідності, бути з`ясована та передана спеціально призначеним та кваліфікованим представником або фахівцем.
61. Думку дитини можна з`ясувати різними способами, наприклад: a) шляхом проведення співбесіди з дитиною компетентним органом влади за умови дотримання відповідних гарантій; b) шляхом складання звіту на основі співбесіди з дитиною, проведеної кваліфікованим фахівцем, призначеним компетентним органом влади.
62. Механізм або процедура, що застосовуються в конкретному випадку, повинні враховувати обставини, вік дитини та рівень її розуміння, а також її здатність до спілкування; у разі необхідності з дитиною слід проконсультуватися щодо способу, у який вона бажає бути заслуханою. У разі необхідності дитину слід вислухати безпосередньо.
63. Європейський суд з прав людини зауважував, що національні органи влади зобов`язані з власної ініціативи розглянути доцільність заслуховування дитини, безпосередньо або іншим чином (рішення ЄСПЛ у справі M.P. and Others v. Greece, № 2068/24, від 09 вересня 2025 року).
64. З урахуванням наведеного, колегія суддів зауважує, що заслуховування думки дитини при вирішенні спору щодо визначення її місця проживання, поділу батьківської опіки й відповідальності є необхідним, з урахуванням її віку, здібностей та рівня розуміння для вираження і оцінки її поглядів.
65. Норми пункту b частини другої статті 23 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року є гарантією виконання положень статті 12 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року і статті 47 Хартії основоположних прав Європейського Союзу. 
66. Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20 в частині здійснення батьківських прав над неповнолітньою ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав незаслуховування думки дитини, суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що іноземним судом було ініційовано процедуру заслуховування думки дитини шляхом проведення бесіди з спеціалістами OZSS. Однак, згідно з оцінкою Окружного суду у Варшаві, VI Цивільний сімейний апеляційний відділ Сімейна Секція ІІ інстанція, наданою при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20, неможливість отримання такого доказу викликана безпосередньо її поведінкою (неявка з дитиною на дослідження), а тому несе для неї відповідні негативні наслідки (стор. 14 постанови). 
67. Із заперечень  ОСОБА_3 на клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання рішення іноземного суду вбачається, що відповідне тестування з дитиною не було проведено через її відсутність з дитиною. Вона подала до суду клопотання про проведення такого дослідження судовими спеціалістами OZSS дистанційно (онлайн), у задоволенні якого було відмовлено через відсутність безпосереднього контакту психолога з дитиною. ОСОБА_3 не може потрапити у привілейоване становище як наслідок недобросовісної поведінки. Слід звернути увагу, що на території України мати надала можливість представникам органу опіки та піклування, психологам та педагогам належний час і місце для проведення комунікацій з ОСОБА_4 з метою з`ясування її думки та складення відповідних висновків.
68. З урахуванням наведеного, судом апеляційної інстанції не надано оцінки тому, чи вжив іноземний суд достатніх заходів для надання дитині можливості висловити думку, чи була процесуальна поведінка учасників справи добросовісною.
69.  За відсутності належної оцінки перелічених вище обставин висновок суду апеляційної інстанції про відмову у визнанні рішення іноземного суду, з урахуванням статті 48 Договору про правову допомогу 1994 року, підпункту «b» пункту 2 статті 23 Гаазької конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, слід визнати передчасним.
70. Зазначене узгоджується з вимогами та доводами касаційної скарги ОСОБА_1 , що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України визначають межі касаційного перегляду.
71. Між Україною та Республікою Польща укладено договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікований Постановою Верховної Ради України № 3941-XII від 04 лютого 
1994 року, який набув чинності 14 серпня 1994 року (далі - Договір про правову допомогу 1994 року).
72. Згідно з положеннями статті 48 Договору про правову допомогу 1994 року рішення судів Республіки Польща у цивільних немайнових справах (згадано і про справи, що стосуються батьківської відповідальності), які набрали законної сили, визнаються на території України без проведення дій про визнання, якщо суди України не винесли раніше правомірного рішення у тій самій справі, або якщо не були виключно компетентні, на підставі цього Договору, а у випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі чинного законодавства України.
73. До категорії цивільних справ відносяться і сімейні справи (частина третя статті 1 Договору).
74. Отже у Договорі про правову допомогу 1994 року Україна та Республіка Польща дійшли згоди про те, що судові рішення у сімейних справах немайнового характеру визнаються на території обох держав без застосування процедури визнання.
75. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі №183/1464/22 зауважував, що судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом є рішенням немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим з батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню.
76. З урахуванням наведеного, рішення районного суду для столичного міста Варшава від 09 серпня 2023 року в частині здійснення батьківських прав над неповнолітньою ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рішенням іноземного суду немайнового характеру, яке не підлягає примусовому виконанню, з урахуванням положень статті 48 Договору про правову допомогу 1994 року, визнається на території України без проведення дій щодо визнання. 
77. Більш того, Верховний Суд у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 522/16078/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та закриваючи провадження у справі зауважував про непідсудність справи національним судам. Верховний Суд вважав обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції, який в свою чергу зауважував, що постанова районного суду для столичного міста Варшави у Варшаві, VI Відділу у справах сім`ї та неповнолітніх від 01 червня 2022 року у справі VI Nsm 948/20 підлягає визнанню на території України без проведення дій про визнання на підставі положень статті 48 Договору про правову допомогу 1994 року.
78. Колегія суддів звертає увагу, що Регламент (ЄС) 2019/1111 від 25 червня 2019 року про юрисдикцію, визнання та виконання рішень у шлюбних справах і справах про батьківську відповідальність, а також про міжнародне викрадення дітей закріплює загальний принцип автоматичного визнання судових рішень між Державами-членами. У той же час він передбачає певний перелік підстав для відмови у такому визнанні, зокрема, якщо таке рішення суперечить публічному порядку Держави-члена (стаття 38).
79. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 52 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 рокуця Конвенція не впливає на будь-який міжнародний договір, сторонами якого є Договірні Держави, що містить положення про питання, врегульовані цією Конвенцією, якщо тільки держави, що є сторонами такого документа, не зроблять заяву про протилежне. 
80. Відповідно до пункту «d» частини другої (2(d)) статті 23 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у визнанні може бути відмовлено, якщо таке визнання явно суперечить публічному порядку Держави, в якій було подано прохання, з урахуванням найвищих інтересів дитини. 
81. Разом з тим, слід звернути увагу, що згідно з підпунктом «b» пункту 1 статті 10 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, у випадках, не передбачених статтями 8 й 9, у визнанні та виконанні може бути відмовлено не тільки на підставах, зазначених у статті 9, а й також на будь-якій з таких підстав, зокрема, якщо встановлено, що через зміну обставин, у тому числі через закінчення часу, але не через просту зміну місця проживання дитини після неправомірного переміщення, наслідки первісного рішення явно більше не відповідають інтересам благополуччя дитини. Водночас положення цієї Конвенції реалізуються через центральні органи Договірних Держав.
82. ЄСПЛ зазначав, що національна процедура визнання та виконання рішення іноземного суду не надавала національному суду повноважень оцінювати, чи відповідає таке рішення найкращим інтересам дитини по суті, оскільки така оцінка вже була предметом розгляду суду, який ухвалив рішення (Рішення ЄСПЛ у справі Hromadka and Hromadkova v. russia(№ 22909/10), §161 від 11 грудня 2014 року).
83. Водночас, обов`язок національних органів влади вживати заходів для сприяння возз`єднанню не є абсолютним. Зміна відповідних обставин, якщо вона не була спричинена подіями, що можуть бути покладені на державу, може у виняткових випадках виправдати невиконання остаточного рішення про опіку над дитиною (Mihailova v. Bulgaria, № 35978/02, § 82, 12 січня 2006 року), зокрема коли дитина прижилася у новому середовище і її повернення під опіку батька суперечило б її найкращим інтересам.
84. У справі Royer v. Hungary (№ 9114/16) (рішення від 06 березня 2018 року) ЄСПЛ визнав, що національні суди розглянули справу та ухвалили рішення, в яких особливу увагу було приділено принципу найкращих інтересів дитини - яка, як видається, зараз дуже добре інтегрувалася у своє нове оточення.
85. Відповідно до пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - це поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.
86. У статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають із цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.
87. Відповідно до частини першої статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.
88. У частині першій статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
89. Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України).
90. Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.
91. Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання.
92. У статті 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.
93. Клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою (частина перша статті 472 ЦПК України).
94. Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України, згідно з якою клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.
95. Колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги заявника щодо законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині відмови у наданні дозволу на примусове виконання рішення районного суду для столичного міста Варшава, VI Відділу сім`ї та неповнолітніх від 09 серпня 2023 року у справі VI Nsm 948/20 в частині стягнення судових витрат, зокрема щодо добровільного виконання такого рішення у повному обсязі.
96. В апеляційній скарзі заявник наголошував на передчасності висновків суду першої інстанції щодо повного виконання судового рішення іноземного суду в частині майнових зобов`язань, шляхом внесення таких коштів на депозитний рахунок районного суду для столичного міста Варшава. Зазначав, що таких коштів він не отримав. Більш того, після ознайомлення з матеріалами справи у районному суді він дізнався, що відповідне клопотання адвоката про внесення предмета до судового депозиту було повернуто на доопрацювання. 
97. Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду справи з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.
98. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
99. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
100. За викладених обставин, враховуючи доводи касаційної скарги, строки розгляду справи, повноваження суду апеляційної інстанції, а також не встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, неналежну оцінку вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий судовий розгляд до апеляційного суду.
101. З урахуванням того, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат повинен здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц).
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
102. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Вакуліна В. В., посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту «b» статті 15 Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми та статті 19 Сімейного Кодексу України в контексті обов`язкової участі органу опіки та піклування під час визнання на території України іноземних рішень, якими вирішено питання про опіку та місце проживання дитини, пункту «b» частини другої статті 23 Конвенції 1996 року, а такожщодо допиту дитини під час визнання на території України іноземних рішень, якими вирішено питання про опіку та місце проживання дитини, що, на його думку, свідчить про наявність виключної правової проблеми, просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
103. Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду визначені статтею 403 ЦПК України.
104. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
105. Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
106. Аналіз наведених заявником підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду свідчить про те, що ОСОБА_1 не погоджується із застосуванням судами попередніх інстанцій підпункту «b» пункту 2 статті 23 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, підпункту«b» пункту 1 статті 10Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми, з урахуванням визначеної статтею 15 зазначеної Конвенції процедурою. Водночас, цим доводам касаційної скарги Верховний Суд надав оцінку у цій постанові. 
107. З урахуванням встановлених обставин справи, що переглядається в касаційному порядку, повноважень суду касаційної інстанції при перегляді справи в касаційному порядку, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених статтею 403 ЦПК України, для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями 400, 402, 403, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Вакуліна Валерія Валеріївна, задовольнити частково.
2. Постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович