ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/7262/24 Головуючий суддя І інстанції Новіченко Н. В.
Провадження № 22-ц/818/1932/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року        м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройторг компанія Пантбел» про стягнення 373 504, 19 грн,-
в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Астер-Фінанс» (далі – ТОВ «ФК «Астер-Фінанс», Компанія) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі – Відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройторг Компанія Пантбел» (далі – Відповідач-2) про стягнення з відповідачів у солідарному порядку інфляційних втрат в сумі 231 284, 17 грн. за період з березня 2020 року по лютий 2022 року, 3% річних в сумі 71 451, 47 коп. за період з 12.03.2020 року по 24.02.2022 року, а всього 302 735, 64 грн. 
Крім цього, Компанія просила суд стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору в сумі 3 632, 83 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 грн.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Компанія посилається на те, що 03.08.2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі – Банк), правонаступником якого є ТОВ «ФК «Астер-Фінанс», та Відповідачем-1 було укладено Кредитний договір № CM-SME 701/253/2008, відповідно до умов якого Відповідач-1 отримав від Банку кредитні кошти в розмірі 171 610, 00 швейцарських франків строком користування до 03 липня 2023 року. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань Відповідача-1, 03.07.2008 року між Банком та Відповідачем-2 укладено Договір поруки № SR-CME 701/253/2008. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 позов Банку до відповідачів було задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за Кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 у розмірі 1 597 880, 01 грн. Однак, дане рішення суду відповідачами в повному обсязі виконано не було, залишок заборгованості в сумі 1 217 213, 05 грн. до теперішнього часу не оплачений. У зв`язку з цим Компанія вирішила звернутися до суду з даним позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку інфляційних втрат та 3% річних на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. 
30.10.2024 року представник Відповідача-1 подав до суду відзив на позов в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якого проти задоволення позову заперечує з наступних підстав. 
Після ухвалення Московським районним судом м. Харкова рішення від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10, між Банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення права вимоги (цесії) від 29.04.2010, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за Кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 та Договором поруки № SR-CME 701/253/2008 до відповідачів. 
Однак, незважаючи на це Банк пред`явив виконавчий лист з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 до примусового виконання, у зв`язку з чим було (коли саме??) відкрито виконавче провадження № 44120380. Постановою від 20.08.2018 у ВП № 44120380 державний виконавець повернув виконавчий лист у справі № 2-2141/10 Банку на підставі пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у Відповідача-1 майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. 
При цьому, у 2015 році ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-19, 0-19а, 0-21 літ. «Б-9» загальною площею 272, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які були передані в іпотеку ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки № PM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.12.2015 у справі № 643/15247/15-ц позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № PM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року, а саме на нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-19, 0-19а, 0- 21 літ. «Б-9» загальною площею 272,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Науменко О.М. за реєстровим № 908 та зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.06.2008 року, реєстраційний номер 19313283 шляхом надання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за ціною, що визначатиметься на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент відчуження предмету іпотеки, з надання позивачу усіх прав продавця, в тому числі на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, технічної документації, відомостей про осіб, які зареєстровані, з правом оперативного управління предметом іпотеки та інше… з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 1 597 880, 01 грн. 
Як встановлено судовим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.10.2020 у справі № 643/13902/19 після ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, спірне майно було відчужено поза межами порядку встановленого судом та без згоди іпотекодержателя. Право власності на іпотечне майно набуло ТОВ «ІВЕРА». Іпотечне майно було відчужено наступним чином: 21 червня 2013 року Виконавчим комітетом Харківської міської ради проведено державну реєстрацію змін до засновницького договору Повного товариства «Батура і Компанія», затвердженого рішенням загальних зборів учасників, протокол від 17.06.2013 № 3, з якого вбачається, що засновниками товариства є, зокрема, ФОП ОСОБА_1 . Іпотечне майно за договором іпотеки, де іпотекодержателем було ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було включено ФОП ОСОБА_1 до статутного фонду ПТ «Батура і Компанія». Ухвалою Господарського суду Харківської області від 11.12.2013 порушено провадження у справі про банкрутство Повного товариства «Батура і Компанія» за його заявою в порядку ст. 95 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Постановою Господарського суду Харківської області від 24.12.2013 у справі № 922/4956/13 визнано ПТ Батура і Компанія» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.10.2015 у справі № 922/4956/13 скасовано запис про іпотеку за договором іпотеки № PM SME 701/253/2008 від 03 липня 2008 року, а саме: реєстраційний № 7499579, зареєстровано 03.07.2008 приватним нотаріусом ХМНО Науменко О.М. на підставі Договору іпотеки, 03.07.2008, р. № 912, заборона р. № 913. Об`єкт обтяження: інше, нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-18, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м. в літ. «Б-9», адреса АДРЕСА_1 . В подальшому іпотечне майно відчужено арбітражним керуючим без згоди іпотекодержателя з посиланням на здійснення процедури банкрутства. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.04.2016 у справі № 922/4956/13 ухвала Господарського суду Харківської області від 30.10.2015 у справі № 922/4956/13 скасована. Провадження у справі № 922/4956/13 припинено. Предмет іпотеки було продано з торгів ТОВ «ІВЕРА». Позивач у справі № 643/13902/19 просив суд з урахуванням ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визнати ТОВ «ІВЕРА» новим іпотекодавцем за іпотечним договором № PM SME 701/253/2008 від 03.07.2008, яким забезпечуються кредитні зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 та звернути стягнення на іпотечне майно в рахунок заборгованості за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 в сумі 1 597 880, 01 грн. Як зазначено в рішенні суду від 08.10.2020, ухвалення судом рішення про скасування обтяжень нерухомого майна банкрута та виключення запису з Єдиного реєстру заборон, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності обтяження спірного нерухомого майна іпотекою на час його відчуження у процесі ліквідації іпотекодавця, таке обтяження є чинним з моменту його первинної реєстрації в цьому реєстрі. Положення статті 23 Закону України «Про іпотеку» в розрізі виниклих правовідносин пов`язують скасування судового рішення, яким започаткована процедура банкрутства з поновленням усі припинених у ліквідаційній процедурі правовідносини, зокрема правовідносини, у забезпечення яких було укладено договір іпотеки. Тому, з урахуванням норм статті 23 Закону України «Про іпотеку» до ТОВ «ІВЕРА» - особи, яке є набувачем іпотечного майна внаслідок ліквідаційної процедури та наступних договорів купівлі-продажу, перейшли всі права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі і на умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. 
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.10.2020 у справі № 643/13902/19 позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено, в рахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 в сумі 1 597 880, 01 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № РМ- SME 701/253/2008 від 03.07.2008, а саме: нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ТОВ «ІВЕРА» шляхом продажу з прилюдних торгів, за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження». 
У подальшому 08.09.2021 року Верховним Судом зазначене рішення суду було скасоване, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, про що винесено відповідну постанову. 
Згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 у справі № 643/13902/19, провадження по цій справі було закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Як вказано судом у цій ухвалі, підставою закриття провадження у справі № 643/13902/19 є добровільне задоволення вимог позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відповідачем ТОВ «ІВЕРА». 
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 19.01.2024 у справі № 643/13902/19 заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено та скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Московського районного суду м. Харкова 26.05.2020 щодо накладення заборони на відчуження на нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-18, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м. в літ. «Б-9», адреса вул. Героїв Праці, 32-Б, м. Харків, що належать ТОВ «ІВЕРА». В означеній ухвалі встановлено, що у справі № 643/13902/19 Московським районним судом м. Харкова 30.03.2021 року видано виконавчий лист на примусове виконання рішення суду. 08 квітня 2021 року приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. відкрито виконавче провадження ВП № 65078728. 08 липня 2021 року приватним виконавцем Кудряшовим Д.В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 643/13902/19, виданого 30.03.2021 року Московським районним судом м. Харкова видано Акт про реалізацію предмета іпотеки на який було звернуто стягнення рішенням Московського районного суду міста Харкова від 08.10.2020 року. Того ж дня винесено постанову про закриття виконавчого провадження № 65078728. Таким чином, судом було встановлено, що в силу статті 17 Закону України «Про іпотеку», договір іпотеки № РМ-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 є припиненим. В свою чергу власником майна є інша особа. Як видно з даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, 08 липня 2021 року право власності на нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-18, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м. в літ. «Б-9», адреса АДРЕСА_1 зареєстровані приватним нотаріусом ХМНО Куксіним С.Ю. на підставі свідоцтва, серія та номер 3135 від 08.07.2021 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «АКВАКЛАД» код ЄДРПОУ 43597008, юридична адреса: проспект Перемоги, 53-Б, кв.109, м. Харків. 12 квітня 2024 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Астер-Фінанс» укладено договір факторингу № 12/04/2024 за умовами якого до Фактора перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 , а саме: згідно п. 5.2 Договору факторингу загальний розмір заборгованості боржника, право вимоги щодо якої відступається за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 з урахуванням здійснених погашень, складає 1 217 213, 05 грн., яка складається з заборгованості за основною сумою боргу – 1 143 515, 33 грн.; пеня – 71 877, 72 грн.; судовий збір -1 820, 00 грн. 
Також представник Відповідача-1 зазначає, що різниця між сумою боргу, стягнутою за рішенням суду, та сумою боргу, яку було відступлено на користь Позивача 12.04.2024 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна», становить 380 660, 96 грн. з яких, в погашення основного боргу скоріш за все зараховано 232 514, 84 грн. та відсотків за користування кредитом 148 152, 12 грн. При цьому, сума пені за рішенням суду від 04.02.2010 складала 71 727, 72 грн. і погашеною не була, однак Факторові ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступив заборгованість за пенею в сумі 71 877, 72 грн., що є вищою за суму стягнуту судом на 150, 00 грн. 
Разом з цим представник Відповідача-1 зауважує, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у Договорі факторингу від 12.04.2024 не вказано, яким чином було здійснено погашення заборгованості боржника ОСОБА_1 в сумі 380 660, 96 грн. та за який період і ким саме здійснювалося погашення цієї заборгованості. 
Позивач у своєму позові не посилається на наявність Договору іпотеки, який укладався між Відповідачем-1 та АТ «ОТП Банк» в рахунок виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008. 
Як вказувалося вище, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як новий кредитор ОСОБА_1 зверталося до суду до ТОВ «ІВЕРА» як нового іпотекодавця з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який судом було задоволено 08.10.2020 року, видано 30.03.2021 року виконавчий лист, за яким приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП № 65078723 реалізовано 08.07.2021 року на торгах (аукціоні) предмет іпотеки - нежитлові приміщення підвалу №0-13, 0-14, 0-18, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м. в літ. «Б-9», адреса АДРЕСА_1 , в рахунок заборгованості в сумі 1 597 880, 01 грн. за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008. Відповідачеві невідомо за якою ціною на торгах (аукціоні) приватним виконавцем було продано предмет іпотеки. Враховуючи положення Закону України «Про іпотеку» предмет іпотеки мало бути продано на торгах (електронному аукціоні) приватним виконавцем за ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону «Про іпотеку»).
Діючи добросовісно та обачливо, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повинне було застосувати звернення стягнення на предмет іпотеки таким чином, щоб вартість предмета іпотеки повністю або в більшій частині погасила заборгованість за кредитним договором. Про недобросовісність ТОВ «ОТП Факторинг Україна» також вказує той факт, що подаючи до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ТОВ «ІВЕРА» у справі № 643/13902/19 в липні 2021 року Товариство приховало від суду інформацію про продаж з торгів іпотечного майна за договором іпотеки № PM-SME 701/253/2008 від 03.07.2028 в межах виконавчого провадження №65078723. У Відповідача ОСОБА_1 є об`єктивні сумніви щодо того, що предмет іпотеки було продано за 380 660, 96 грн. (різниця між сумою боргу за рішенням суду та сумою боргу в договорі факторингу укладеного із Позивачем). 
Виходячи з умов Договору іпотеки реалізація предмету іпотеки мала забезпечити всі зобов`язання Кредитора за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008, а порука у даному випадку мала додатковий характер на випадок, якщо предмету іпотеки буде недостатньо для погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_1 . 
Отже, на даний час сума 1 217 213, 05 грн. (залишок заборгованості), яка зазначена як розмір заборгованості боржника ОСОБА_1 щодо якої відступається право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ТОВ «ФК «Астер-Фінанс», та з якої здійснено розрахунок 3% річних та індексу інфляції Позивачем, є оспорюваною. 
Якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника в порядку, встановленому законом (стаття 47 Закону України «Про іпотеку»). 
Після реалізації 08.07.2021 предмету іпотеки на користь покупця з прилюдних торгів, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не зверталося до Відповідача-1. з будь-якими вимогами щодо погашення заборгованості за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 або з будь-якими іншими вимогами, накшталт, стягнення витрат за статтею 625 Цивільного кодексу України. Після повернення 20.08.2018 року по виконавчому провадженню № 44120380 виконавчого листа АТ «ОТП Банк» та закриття виконавчого провадження № 65078723 08.07.2021 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не зверталося до Московського районного суду м. Харкова із заявою про заміну стягувача у справі № 2-2141/10 з АТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та примусово не стягувало з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у виконавчому провадженні, чого також не робив і Позивач у цій справі.
Крім того, представник відповідача-1 зазначає, що рішення суду, за яким з Відповідача-1 стягнуто заборгованість за кредитним договором, датовано 2010 роком, а не 2014-м, як зазначає Позивач. Якщо відносно відповідачів виносилися будь-які інші судові рішення за несплату заборгованості за вказаними вище кредитним договором та договором поруки, то Позивачем такі рішення до позову не долучалися, а право вимоги за ними згідно Договору факторингу від 12.04.2024 року не передавалося. У позовній заяві окреслений Позивачем період нарахування 3% річних та індексу інфляції в межах строку позовної давності з 12.03.2020 року по 24.02.2022 року, є невірним. Реалізацію іпотечного майна, яке раніше належало Відповідачеві ОСОБА_1 , а потім право власності на яке перейшло до ТОВ «ІВЕРА», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» здійснило через приватного виконавця 08.07.2021 року і отримало за результатами торгів певну суму коштів, яка на умовах Закону України «Про іпотеку» та Іпотечного договору мала бути зарахована як погашення заборгованості за кредитним договором повністю або частково. Якщо з реалізацією предмету іпотеки було повністю погашено заборгованість за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 нарахування 3% річних та індексу інфляції мало бути здійснено кредитором за три роки до 08.07.2021 року і кінцевою датою був день, який передував повному виконанню зобов`язання (реалізації предмету іпотеки). Тобто, строк звернення до суду із позовом про стягнення грошових коштів в порядку статті 625 Цивільного кодексу України обмежений періодом з 07.07.2019 року по 07.07.2021 року. Якщо з реалізацією предмету іпотеки не було повністю погашено суму заборгованості за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року, нарахування 3% річних та індексу інфляції виникає у кредитора саме з наступного дня від дати реалізації іпотечного майна на залишок суми боргу за наявності такої. Позовні вимоги мають бути обмежені лише сумою, яка є залишком заборгованості за кредитним договором, який залишився після реалізації предмету іпотеки за рішенням суду (якщо такий залишок заборгованості дійсно залишився). 
Окрім того, невідомо на даний час чи покрила суму заборгованості за кредитним договором отримана ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від приватного виконавця сума коштів за реалізацію предмету іпотеки. Якщо ні, то яким на даний час є залишок заборгованості за кредитом ОСОБА_1 та якими доказами це підтверджується.
Без з`ясування обставин продажу предмету іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ціни, за якою предмет іпотеки було продано в межах виконавчого провадження № 65078723 на даний час не можливо встановити відсутність або наявність суми боргу та її розмір за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 , та відповідно правильність обрахунку 3% річних та індексу інфляції та періоду нарахування з урахуванням того, що іпотека має акцесорний характер від основного кредитного договору і зазвичай припиняється у випадку виконання основного зобов`язання або в рахунок виконання основного зобов`язання. 
Під час розгляду справи Компанія в порядку статті 49 Цивільного процесуального кодексу України збільшила розмір позовних вимог та просила суд стягнути солідарно з відповідачів інфляційні втрати в сумі 265 730, 44 грн. за період з березня 2019 року по лютий 2022 року, 3% річних в сумі 107 773, 75 коп. за період з 12.03.2019 року по 24.02.2022 року, а всього 373 504, 19 грн. Крім цього, Компанія просила суд стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору в сумі 5 602, 56 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 грн.
19.11.2024 року представником Відповідача-1 подано клопотання про долучення додаткових доказів у справі. 
26.11.2024 року представник Позивача, ознайомившись з клопотанням представника Відповідача 1 про долучення доказів, а також відзивом на позовну заяву та додатковими поясненнями у справі, подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що долучені Відповідачем-1 докази цілком підтверджують дійсність розміру заборгованості Відповідача-1, який утворився у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору № CM-SME 701/253/2008, укладеного 03.07.2008 року між останнім та ЗАТ «ОТП Банк». Як встановлено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 року по справі № 2-2141/10 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року становила 1 597 880, 01 грн. В подальшому заборгованість стягувалась примусово, про що свідчить, долучений Відповідачем Акт про реалізацію предмета іпотеки, приватного виконавця Кудряшова Д.В. у виконавчому провадженні № 65079628, але на теперішній час залишається не сплаченою заборгованість у розмірі 1 217 213, 05 грн. Разом з цим, представник Позивача зазначає, що всі посилання представника Відповідача-1 на невідповідність та начебто спірність розміру заборгованості спростовує довідка ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо погашення заборгованості № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008, зі змісту якої вбачається, що з 03.07.2008 року з часу отримання кредитних коштів розмірі 176 610 00 швейцарських франків, погашення кредитної заборгованості відбулось 4 рази на загальну суму 380 666, 96 грн. З яких сума у розмірі 1 820, 00 грн. – погашення держмита, стягнута примусово за виконавчим листом № 2-2141/10, сума у розмірі 366 643,87 грн. – кошти, які надійшли на погашення заборгованості за рахунок реалізації предмета іпотеки. Отже, заборгованість, встановлена рішенням Московського районного суду м. Харкова -1 597 880, 01 грн., за виключенням стягнутих примусово коштів у розмірі 380 666, 96 грн. дорівнює сумі 1 217 213, 05 грн. Саме на цю суму заборгованості за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року і були нараховані 3% річних та інфляційні витрати. З ухваленням рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 зобов`язання Відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України. Наразі, Відповідач має невиконане грошове зобов`язання перед Позивачем, розмір якого встановлено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 року по справі № 2-2141/10 за винятком примусово стягнутих коштів та дорівнює 1 217 213, 05 грн.
Щодо строків позовної давності суми, які кредитор може стягнути з боржника відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України носять компенсаторний характер, а право на їх стягнення з`являється у кредитора після прострочення боржника, тобто у разі неправомірного користування боржником грошовими коштами кредитора. Свого часу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Карантин діяв в України з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року. Тобто на час дії карантину строк позовної давності продовжився та не вважається пропущеним. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Положення ст. 625 ЦК України застосовуються до грошових зобов`язань лише до початку дії воєнного стану З огляду на викладене, вважаємо, що цілком законно нараховані 3 % річних та Документ сформований в системі «Електронний суд» 26.11.2024 4 інфляційні витрати в межах строку позовної давності, починаючи відлік від дати введення в Україні карантину, а саме: з 12.03.2020 року та до дати введення на території України військового стану: 24.02.2022 року – це трирічний строк позовної давності, який подовжений п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та в який не було введено в України карантину і до введення на території України військового стану. Щодо нарахування Позивачем інфляційних втрат Звернення до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення до суду з позовом, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 року по справі № 2-2141/10 засвідчено такі зміни. Після ухвалення Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.02,2010 року по справі № 2-2141/10, кредитний договір №CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року вичерпав свою дію, а правовідносини між боржником та кредитором трансформувались у грошове зобов`язання визначене судовим рішення в загальному розмірі 1597 880,01 грн. З моменту ухвалення судового рішення у боржника – ОСОБА_1 відсутні боргові зобов`язання в іноземній валюті, не нараховуються проценти та пеня. Втрати від знецінення національної валюти унаслідок інфляції не відновлюються еквівалентом іноземної валюти, оскільки грошове зобов`язання визначено у гривні. 
28.01.2025 року представником Відповідача-1 подано відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якого зазначає, що наданий Компанією розрахунок інфляційних втрат та 3% річних є невірним. У період з 12.03.2019 року по 23.02.2022 року кредитором Відповідачів було ТОВ «ОТП Факторинг Україна». ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як новий кредитор ОСОБА_1 після АТ «ОТП Банк», зверталося до суду із позовною заявою до ТОВ «ІВЕРА» як нового іпотекодавця із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який судом було задоволено 08.10.2020 року, видано 30.03.2021 року виконавчий лист, за яким приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП № 65078723 реалізовано 08.07.2021 року на торгах (аукціоні) предмет іпотеки - нежитлові приміщення підвалу №0-13, 0-14, 0-18, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м. в літ. «Б-9», адреса АДРЕСА_1 , в рахунок заборгованості ОСОБА_1 в сумі 1 597 880, 01 грн. за кредитним договором №CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008. Реалізацію іпотечного майна, яке раніше належало Відповідачеві ОСОБА_1 , а потім право власності на яке перейшло до ТОВ «ІВЕРА», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» здійснило в межах виконавчого провадження через приватного виконавця 08.07.2021 року і отримало за результатами торгів певну суму коштів, яка на умовах Закону України «Про іпотеку» була зарахована як погашення заборгованості за кредитним договором частково в сумі 366 643, 87 грн., що підтверджується Довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» № 58 від 11.11.2024 року. Останнім днем, коли з Відповідача ОСОБА_1 були стягнуті грошові кошти у рахунок погашення зобов`язання за кредитним договором є 27.07.2021 року (стягнуто 2 881, 50 грн.), що також підтверджується Довідкою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» №58 від 11.11.2024 року. Після реалізації 08.07.2021 року предмету іпотеки на користь покупця з прилюдних торгів, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не зверталося до Відповідача ОСОБА_1 з будь-якими вимогами щодо погашення заборгованості за кредитним договором №CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року або з будь-якими іншими вимогами, на кшталт, стягнення витрат за статтею 625 Цивільного кодексу України. Після повернення 20.08.2018 року по виконавчому провадженню № 44120380 виконавчого листа АТ «ОТП Банк» та закриття виконавчого провадження № 65078723 08.07.2021 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не зверталося до Московського районного суду міста Харкова із заявою про заміну стягувача по цивільній справі № 2-2141/10 з АТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та примусово не стягувало з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у виконавчому провадженні. 
Позивач маючи статус кредитора, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом, а тому втратив своє право вимоги на примусове виконання Відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). З результатів пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 18.10.2024 року вбачається, що Виконавче провадження № 44120380 за заявою АТ «ОТП Банк» було відкрите 21.07.2014 року та закрите 20.08.2018 року. 
Сторона Відповідача-1 переконана, що непослідовні дії Позивача щодо зволікання у примусовому стягненні заборгованості Відповідачів за Кредитним договором та рішенням суду призвело до його тривалого невиконання, оскільки Відповідач ОСОБА_1 до звернення Позивача до суду із цим позовом, не був обізнаним, хто є його кредитором та був позбавлений можливості добровільного виконання зобов`язання. Така поведінка Позивача, крім іншого, спрямована на створення в оточуючих та учасників процесу помилкового уявлення про підставність позову та добросовісність Позивача у тлумаченні укладеного договору і визначенні змісту договірних зобов`язань.
Твердження Позивача, що в нього виникло право на розрахунок та стягнення інфляційних втрат в сумі 265730,44 гривень, оскільки Московським районним судом м. Харкова заборгованість за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 року стягувалася у гривні є помилковим, а тому з урахуванням сталої судової практики Верховного Суду, позовні вимоги ТОВ «ФК «Астер-Фінанс» щодо стягнення інфляційних витрат з Відповідачів не підлягають задоволенню і в цій частині у задоволенні позову судом має бути відмовлено за безпідставністю. З огляду на викладене, Відповідач ОСОБА_1 вважає, що у суду на даний час відсутні підстави для задоволення позову ТОВ «ФК «Астер-Фінанс» в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних з Відповідачів, а тому в задоволенні позову ТОВ «ФК «Астер-Фінанс» має бути відмовлено за необґрунтованістю.
Рішенням Салтівського районного суду м.Харкова від 02 жовтня 2025 року позов ТОВ «ФК «Маніту» залишено без задоволення.
Стягнуто з ТОВ «ФК «Маніту» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі22027 грн 50 коп.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «ФЕ «Маніту» посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати та задовольнити позов про стягнення інфляційних втрат в сумі 235730,44 грн та 3% річних в сумі 107773,75 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Доводи Відповідача про відсутність відкритого виконавчого провадження, не відповідають дійсності. Відповідач навмисно надав недостовірну інформацію, стверджуючи про відсутність відкритого виконавчого провадження, оскільки Відповідачу було достеменно відомо про відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2141/10, виданому Московським районним судом м. Харкова на виконання рішення про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙТОРГ КОМПАНІЯ ПАНТБЕЛ» заборгованості за кредитним договором № CM SME701/253/2008 від 03.07.2008 року в сумі 1597880,01 грн. 
Зазначене підтверджується наступним, в серпні 2025 року ТОВ « «Фінансова компанія «Маніту» звертались до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, в якій просили замінити стягувача - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» у виконавчому провадженні №44120380 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙТОРГ КОМПАНІЯ ПАНТЕЛ» заборгованості за кредитним договором №СМ-SME701/253/2008 від 03.07.2008 року в сумі 1597880,01 грн. на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «МАНІТУ» 22.08.2025 року ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова заяву повернуто заявнику з огляду на те, що до сформованої заяви представником заявника не додано докази надсилання листом з описом вкладення учаснику справи №2-2141/10 Товариству з обмеженою відповідальністю «Стройторг компанія Пантбел». 
Отже, копія даної заяви з додатками направлялась іншій стороні – ОСОБА_1 . Наразі, розгляд справи за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту», боржник: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю « СТРОЙТОРГ КОМПАНІЯ ПАНТБЕЛ», стягувач - Акціонерне товариство «ОТП Банк», заінтересовані особи: Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Фінансова компанія «АСТЕР-ФІНАНС», про заміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни стягувача його правонаступником триває.
Оскільки в цій справі позовна давність щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку був зупиненим внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану до 04.09.2025 року, коли набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 № 4434 IX . 
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 12 березня 2019 року по 24 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Позивачем у поясненнях вказувалось на те, що витрати на правову допомогу є завищеними та не співмірними позовним вимогам. Заявлені суми витрат не відповідають розміру оплат, зазвичай прийнятих у правничій практиці для аналогічних за складністю та обсягом правничих дій, що свідчить про їх завищення. Заявлені витрати не є розумними та необхідними для досягнення результату у цій справі з огляду на її правову природу, предмет і складність розгляду, що є обов`язковою умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу Враховуючи наведене, заявлені витрати на професійну правничу допомогу є необґрунтовано завищеними, не співмірними реальному обсягу виконаних робіт та не відповідають критеріям обґрунтованості, необхідності та розумності, встановленим судовою практикою Верховного Суду. Вищенаведені обставини у своїй сукупності підтверджують факт неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неврахування правозастосовної практики Верховного Суду.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
Чинне законодавство, на думку Апелянта, не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження, а наявність судових актів не припиняє зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум. 
За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
З посиланням на постанови Верховного Суду та Рішення Конституційного Суду України позиція Апелянта зводиться до того, що судом першої інстанції позбавлено Позивача права на отримання боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних з відповідачів за невиконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки. Відповідач ОСОБА_1 вважає, і такого ж висновку дійшов суд першої інстанції, що зобов`язання Відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 03.07.2008 року є натуральним, тобто таким, яке не може бути захищене у примусовому порядку.
Оскільки виконавчий лист мав повертатися державною виконавчою службою саме первісному кредитору АТ «ОТП БАНК», ТОВ «ФК «МАНІТУ» мало надати суду першої інстанції докази того, що до нього перейшли всі права вимоги за кредитним договором, в тому числі і права стягувача за виконавчим листом №2-2141/10 від 09.03.2010. Виконавчий лист було повернуто стягувачеві АТ «ОТП БАНК» 20.08.2018 року, і до 20.02.2025 року (дата скасування постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві) Стягувач без поважних причин не подавав повторно на примусове виконання виконавчий лист №2-2141/10 від 09.03.2010 року. У постанові державного виконавця від 20.08.2018 року (наявна в матеріалах справи) встановлений строк повторного пред`явлення – 20.08.2021 року . Стягувач без поважних причин зволікав майже сім років з повторним поданням на виконання виконавчого листа. При цьому, в цей же період до суду із заявою про заміну стягувача в порядку ст.55 ЦПК України або сторони виконавчого провадження в порядку ст.442 ЦПК України до подання позову про стягнення з Відповідачів 3% річних та індексу інфляції не звертався, як і не звертався до суду із клопотанням про поновлення строків для пред`явлення виконавчого листа на примусове виконання
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.
Позивач вважає, що у нього виникло право на стягнення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України трьох процентів річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10, що не виконано відповідачами. Водночас, позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом.
З наданих представником Відповідача-1 доказів вбачається, що виконавчий лист на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 був стягувачем пред`явлений Банком до примусового виконання, і 20.08.2018 року заступником начальника Московського відділу державної виконавчої служби міста Харків головного територіального управління юстиції у Харківській області Трофімовою Т.М. було прийнято постанову ВП № 44120380 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно наданих представником Відповіача-1 відомостей з АСВП стан цього виконавчого провадження – завершено.
Відтак, виконавчий лист з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 міг бути повторно пред`явлений стягувачем до виконання у строк до 20.08.2021 року.
Разом з цим, всупереч вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України позивачем обставин, вказаних у п. 3.21. цього рішення не спростовано, не надано жодних доказів на підтвердження того, що виконавчий лист з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 перебуває на примусовому в органах виконавчої служби та наявності відкритого виконавчого провадження, як і не надано доказів на підтвердження того, що строк пред`явлення даного виконавчого листа до виконання було поновлено у встановленому законом порядку. 
Відомості щодо наявності відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 в матеріалах справи відсутні.
Таким чином, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що на час укладання договору факторингу виконавчий лист по справі № 2-2141/10 був пред`явлений до виконання і строк для його пред`явлення не закінчився.
У даних правовідносинах Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору; рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 стягнута заборгованість за кредитним договором, видано виконавчий документ за цим рішенням суду, проте виконавчий лист було повернуто стягувачу, доказів на підтвердження того, що повторно виконавчий лист пред`являвся до виконання, доказів наявності відкритого виконавчого провадження або доказів на підтвердження того, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання не сплив матеріали справи не містять, відтак і вимога позивача як правонаступника первісного кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Доказів на спростування доводів Відповідача-1 в цій частині позивач суду не надав.
Отже, правовідносини сторін трансформувались у натуральне зобов`язання і Позивач не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення у цій справі, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
За таких обставин суд дійшов висновку, що підстави для стягнення з відповідачів у солідарному порядку інфляційних втрат та 3% річних в порядку статті 625 Цивільного кодексу України відсутні, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову.
Судом встановлено, що 03.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (Банк) та відповідачем-1 (Позичальник) було укладено Кредитний договір СМ-SME 701/253/2008 від 03.07.2008, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 176 610, 00 швейцарських франків для придбання нерухомого майна на строк до 03.07.2023 року.
03.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (Кредитор) та Відповідачем-2 (Поручитель) було укладено Договір поруки № SR-CME 701/253/2008 (далі – Договір поруки), відповідно до п. 1.1. якого за цим Договором Поручитель зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником його боргових зобов`язань перед Кредитором за Кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань.
При цьому, у розділі «Визначення термінів» Договору поруки Кредитор та Поручитель визначили, що:
Боржник – ОСОБА_1 ;
Кредитний договір – кредитний договір № СМ-SME 701/253/2008 від 03.07.2008, укладений між Кредитором та Боржником;
Боргові зобов`язання – зобов`язання Боржника перед Кредитором щодо повернення суми кредиту, плати за користування кредитом, сплати комісій, штрафів, витрат та збитків Кредитора (включаючи, але не обмежуючись, неодержані доходи) у зв`язку з неналежним виконанням Боржником своїх зобов`язань перед Кредитором за Кредитним договором та інших платежів, якщо такі матимуть місце.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройторг Компанія Пантбел» на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором СМ-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 в сумі, що за перерахунком відповідно до офіційного курсу НБУ на дату подання позову становить 1 597 880, 01 грн., а також держмито в сумі 1 700, 00 грн. та інформаційно-технічні послуги в сумі 120, 00 грн. 
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14.12.2015 у справі № 643/15247/15-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № PM –SME 701/253/2008 від 03 липня 2008 року, а саме: нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Науменко О.М. 02.07.2008р. за реєстровим № 908 та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.06.2008 року, реєстраційний № 19313283, шляхом надання товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві за ціною, що визначатиметься на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент відчуження предмета іпотеки, з наданням позивачу усіх прав продавця, в тому числі, але не виключно, надати право на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, технічної документації на предмет іпотеки, відомостей про осіб, які зареєстровані розташування предмету іпотеки, з правом оперативного управління предметом іпотеки, в тому числі права доступу, обладнання охоронним пристроями, з правом на укладення договорів з відповідними організаціями щодо надання послуг з охорони, правом на укладення договорів оренди з правом отримання орендної плати з метою задоволення вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 1 597 880, 01 (один мільйон п`ятсот дев`яносто сім тисяч вісімсот вісімдесят) гривень 01 копійка; зобов`язано ОСОБА_1 передати нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належать йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Науменко О.М. 02.07.2008р. за реєстровим № 908 та зареєстрованого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 25.06.2008 року, реєстраційний № 19313283 в управління товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» шляхом надання вільного доступу до приміщення, передачею ключів та укладенням акту прийому – передачі майна..
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08.10.2020 у справі № 643/13902/19 в рахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № CM-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 в сумі 1 597 880, 01 гривень (один мільйон п`ятсот дев`яносто сім тисяч вісімсот вісімдесят гривень 01 копійка), що складається з основного боргу в розмірі 175 838, 51 швейцарських франків, що за курсом встановленим НБУ на 29.10.2009 року (7,835884 гривень за 1 швейцарський франк) становить 1 377 850, 17 гривень, відсотків за користування кредитом в розмірі 18 906, 88 швейцарських франків, що за курсом встановленим НБУ на 29.10.2009 року (7,835884 гривень за 1 швейцарський франк) становить 148 152, 12 гривень, пені в розмірі 71 727, 72 гривень, штрафних санкцій у розмірі 150, 00 гривень) звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки РМ- SME 701/253/2008 від 03.07.2008р, а саме: нежитлові приміщення підвалу № 0-13, 0-14, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ТОВ «Івера» шляхом продажу з прилюдних торгів, за ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою Харківського апеляційного суду від 09.03.2021 вищевказане рішення суду залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 09 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 прийнято відмову представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» від позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕРА», третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки; провадження у справі № 643/13902/19за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕРА», третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрито. 
12.04.2024 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Астер-Фінанс» (Фактор) уклали Договір факторингу № 12/04/2024 (далі – Договір факторингу № 12/04/2024) відповідно до п. п. 1.1., 1.3. якого Клієнт (Первісний кредитор) передає, а Фактор (Новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить Клієнту, і стає кредитором за Кредитним договором, договором, в розмірі заборгованості по Кредитному договору. За цим Договором Фактор одержує право (замість Клієнта) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Кредитним договором. 
Згідно з розділом 2 Договору факторингу № 12/04/2024 сторони домовились наведені нижче терміни при відсутності в тексті вказівок на інше мають наступні значення:
Боржник – ОСОБА_1 , що уклав Кредитний договір № СМ-SME 701/253/2008 від 03.07.2008 із ЗАТ «ОТП Банк», що не виконує свої зобов`язання за зазначеним договором, а також будь-які представники Боржника, фінансові та майнові поручителі, повірені, правонаступники, інші особи, що взяли на себе обов`язок виконати (повністю або частково) зобов`язання замість Боржника, дані про яких передані Фактору відповідно до умов договору;
Заборгованість – сукупність невиконаних грошових зобов`язань Боржника перед Клієнтом, які складаються із заборгованості Боржника за тілом (основною сумою) кредиту, за неоплаченими відсотками за користування кредитом, за платою (комісією) за ведення кредитної справи, а також за неоплаченою неустойкою. Розмір заборгованості розраховується станом на день підписання сторонами цього Договору;
Кредитний договір – кредитний договір № SME 701/253/2008 від 03.07.2008, укладений ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та Боржником, у відповідності до якого перший надав Боржнику грошові кошти (кредит) в розмірі та на умовах, встановлених договором, а Боржник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти, а також додаткові угоди до цих договорів;
Право вимоги – право грошової вимоги Клієнта до Боржника, строк платежу за якою настав (наявна вимога), щодо погашення заборгованості, яка виникла на підставі кредитного договору, та підтверджується документацією. Право грошової вимоги за кредитним договором було відступлено Клієнту на підставі Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.04.2010, укладеного з ПАТ «ОТП Банк».
Згідно з п. 5.2. Договору факторингу № 12/04/2024 загальний розмір заборгованості Боржника, право вимоги щодо якої відступається, за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04.02.2010 у справі № 2-2141/10, з урахуванням здійснених погашень, складає 1 217 213, 05 грн., з яких:
-заборгованість за основною сумою боргу за фінансовим кредитом – 1 143 515, 53 грн.;
-пеня – 71 877, 72 грн.;
-судовий збір – 1 820, 00 грн. 
Пунктом 6.1. Договору факторингу № 12/04/2024 сторони домовилися, що ліміт фінансування за цим Договором складає 5 000, 00 грн. без ПДВ.
12.04.2024 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (Первісний кредитор) та ТОВ «ФК «Астер-Фінанс» (Новий кредитор) було укладено Договір відступлення прав вимоги за Договором поруки № SR-CME 701/253/2008 від 03.07.2008 (далі – Договір відступлення).
Відповідно до Розділу 1 Договору відступлення, у зв`язку з укладанням між сторонами Договору факторингу № 12/04/2024 від 12.04.2024, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступив Новому кредитору права вимоги за Кредитним договором № SME 701/253/2008 від 03.07.2008, який був укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 , виконання зобов`язань за яким забезпечено порукою, згідно з договором поруки № SR-CME 701/253/2008 від 03.07.2008, який укладений між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стройторг Компанія Пантбел», правонаступником за яким є Первісний кредитор на підставі Договору про купівлю-продаж кредитного портфелю, укладеного між Первісним кредитором та Банком 29.04.2010, та переходом до Нового кредитора права вимоги за кредитним договором, сторони домовились, що Первісний кредитор передає та відступає Новому кредитору всю сукупність прав, належних Первісному кредитору за Договором забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, право звернення стягнення заборгованості. За цим Договором Новому кредитору переходять всі права Первісного кредитора як сторони за Договором забезпечення в обсягах та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором та відповідно до норм чинного законодавства. 
01.04.2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Астер-Фінанс» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» (Фактор) було укладено Договір факторингу № 01/04/2025, відповідно до п. 1.1. якого Клієнт (Первісний кредитор) передає, а Фактор (Новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить Клієнту, і стає кредитором за Кредитним договором, договором, в розмірі заборгованості по Кредитному договору.
Згідно з п. 1.2. Договору факторингу Фактор передає грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату відповідно до умов цього Договору.
Пунктом 1.3. Договору факторингу передбачено, що за цим Договором Фактор одержує право (замість Клієнта) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Кредитним договором.
Як вбачається з п. 2 Договору факторингу Боржником є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що уклав кредитний договір № СМ-SМЕ701/253/2008 від 03.07.2008 із ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк». Під заборгованістю сторони розуміють сукупність невиконаних грошових зобов`язань Боржника перед Клієнтом, які складаються із заборгованості Боржника за тілом (основною сумою) кредиту, за неоплаченими відсотками за користування кредитом, а також за неоплаченою неустойкою. Розмір заборгованості розраховується станом на день підписання цього Договору. Право вимоги – це право грошової вимоги Клієнта до Боржника, строк платежу за якою настав (наявна вимога), щодо погашення заборгованості, яка виникла на підставі Кредитного договору та підтверджується документацією. Право грошової вимоги було відступлено Клієнту на підставі Договору факторингу № 12/04/2024 від 12.04.2024, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».
Крім того, 01.04.2025 року між позивачем (Первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Маніту» (Новий кредитор) було укладено Договір відступлення прав вимоги за Договором поруки № SR-CME 701/253/2008, відповідно до якого у зв`язку з укладанням сторонами Договору факторингу № 01/04/2025 від 01.04.2025, відповідно до умов якого Первісний кредитор відступив Новому кредитору права вимоги за Кредитним договором № СМ-SME701/253/2008 від 03.07.2008, який був укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , виконання зобов`язань за яким забезпечено порукою згідно з Договором поруки № SR-CME 701/253/2008, який укладений між Банком та ТОВ «Стройторг Компанія Пантбел», правонаступником за яким є Первісний кредитор на підставі Договору про відступлення прав вимоги за Договором поруки № SR-CME 701/253/2008 від 03.07.2008, укладеного між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 12.04.2024 року, та переходом до Нового кредитора права вимоги за Кредитним договором, сторони домовились про наступне:
1.1.Первісний кредитор передає та відступає Новому кредитору всю сукупність прав, належних Первісному кредитору за Договором забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, право звернення стягнення заборгованості.
1.2.За цим Договором Новому кредитору переходять всі права Первісного кредитора як сторони за Договором забезпечення в обсягах та на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором та відповідно до норм чинного законодавства.
25.05.2025 року між ТОВ «ФК «Астер-Фінанс» та ТОВ «ФК «Маніту» було укладено Додаткову угоду до Договору факторингу № 01/04/2025 від 01.04.2025, яким виклали п. 3.9. Договору в наступній редакції: «Відступлення права вимоги за цим Договором здійснюється без згоди Боржника».
Крім того, вищевказаною Додатковою угодою сторони виклали п. 2.10. Договору факторингу в наступній редакції: «На підставі ст.. 6, ч. 3 ст. 207 та ст. 627 ЦК України сторони домовились, що Клієнт і Фактор можуть використовувати (за їх наявності) аналоги власноручних підписів їх уповноважених осіб (факсиміле), з їх нанесенням за допомогою засобів механічного копіювання за зразками відповідних аналогів, як зазначено нижче». 
Разом з цим сторони домовились, що положення цієї Додаткової угоди мають зворотню дію та застосовуються до правовідносин сторін, що виникли з моменту укладення основного договору, а саме з 01.04.2025 року.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом цієї норми зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Так, підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому, факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції, заява №183571/91" (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження" строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження").
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Отже, можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Вказане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у Постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 (провадження № 14-63цс25).
Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Як передбачено частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, який у повному обсязі з`ясовав права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін були ним перевірені та їм надана належна оцінка у оскарженому рішенні суду.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Маніту» залишити без задоволення. 
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 червня 2026 року.

Головуючий  В.Б. Яцина.

Судді колегії   Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.