ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/14/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Усатої В.В. 
при секретарі судового засідання Корнух В.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Релігійної організації «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» (вул. Академіка Павлова, 46, Харків, 61068) 	
до 	Харківської міської ради (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61003)  3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент з інспекційної роботи Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Павлівський, 4) 	
про 	визнання права власності 	
за участю представників:
позивача - Міліруд Є.О.;
відповідача - Августинюк В.І.; 
3-ої особи - Августинюк В.І.; 

ВСТАНОВИВ:

Релігійна організація «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, в якому просить:
- Визнати за релігійною організацією «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» (код ЄДРПОУ 22672740) право власності на нежитлову будівлю літ. «АБ-1» за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м.;
- Судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи покласти на Відповідача.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/14/26. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовче засідання на 26 січня 2026 року о 14:15. Цією ж ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент з інспекційної роботи Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Павлівський, 4, код ЄДРПОУ 44493552).
23.01.2026 через систему «Електронний суд» представником відповідача подано відзив на позов за вх. № 1909.
23.01.2026 через систему «Електронний суд» представником третьої особи подані пояснення за вх. № 1915.
26.01.2026 через систему «Електронний суд» представником позивача подано клопотання про зупинення розгляду справи за вх. № 2008, в якому просить провадження у справі № 922/14/26 за позовом РО «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» до Харківської міської ради про визнання права власності - зупинити до вирішення справи № 320/25701/25 Київським окружним адміністративним судом, що розглядається в порядку адміністративного судочинства. 
Також 26.01.2026 через систему «Електронний суд» представником позивача подано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за вх. № 2009.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.01.2026 знято з розгляду справу № 922/14/26, призначену до розгляду у судовому засіданні на "26" січня 2026 р. о 14:15 год. Призначено розгляд справи № 922/14/26 у судовому засіданні на "09" лютого 2026 р. о 15:00 год. Попереджено, що дату та час проведення судового засідання може бути змінено, з урахуванням поточної обстановки у місті Харкові, про що учасників справи буде повідомлено додатково ухвалою суду.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.01.2026 заяву представника Релігійної організації «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 2009 від 26.01.2026) - задоволено частково. Постановлено підготовче засідання, призначене на "09" лютого 2026 р. о 15:00 год., та наступні судові засідання, які будуть призначені під час розгляду справи № 922/14/26, провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю представника позивача адвоката Міліруд Євгена Олександровича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з використанням власних технічних засобів (за допомогою системи для проведення відеоконференцій https://vkz.court.gov.ua).
09.02.2026 через систему «Електронний суд» представником відповідача подано заяву про відкладення за вх. № 3172, в якій відповідач просить визнати поважними причини неявки представника Харківської міської ради в судове засідання 09.02.2026 у справі № 922/14/26 та відкласти його на іншу дату та час.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.02.2026 заяву відповідача про відкладення (вх. № 3172 від 09.02.2026) - задоволено. Продовжено строк підготовчого провадження у справі № 922/14/26 на тридцять днів. Відкладено підготовче засідання на "02" березня 2026 р. о 14:10 год.
В судовому засіданні 02.03.2026, враховуючи необхідність отримання у письмовому вигляді позиції відповідача стосовно клопотання позивача про зупинення розгляду справи (вх. № 2008 від 26.01.2026), на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 16.03.2026 о 14:45 год.
16.03.2026 через систему «Електронний суд» представником відповідача подані заперечення на клопотання про зупинення розгляду справи за вх. № 6221.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 16.03.2026 знято з розгляду справу № 922/14/26, призначену до розгляду у судовому засіданні на "16" березня 2026 р. о 14:45 год. Призначено розгляд справи № 922/14/26 у судовому засіданні на "19" березня 2026 р. о 15:10 год. Попереджено, що дату та час проведення судового засідання може бути змінено, з урахуванням поточної обстановки у місті Харкові, про що учасників справи буде повідомлено додатково ухвалою суду.
19.03.2026 через систему «Електронний суд» представником позивача подано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи за вх. № 6602.
В судовому засіданні 19.03.2026 задоволено клопотання представника позивача (вх. № 6602 від 19.03.2026), у зв`язку з чим на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 23.03.2026 о. 13:50 год.
В судовому засіданні 23.03.2026 постановлено протокольну ухвалу про відмову у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення розгляду справи (вх. № 2008 від 26.01.2026), на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 30.03.2026 о 13:50 год.
30.03.2026 через систему «Електронний суд» представником позивача подано заяву про зміну підстав позову за вх. № 7445 відповідно до якої доповнено підстави позову ст. 392 ЦК України.
В судовому засіданні 30.03.2026 заяву позивача про зміну підстав позову (вх. № 7445 від 30.03.2026) прийнято до провадження та долучено до матеріалів справи, про що постановлено протокольну ухвалу. Також на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 08.04.2026 о 15:20 год.
08.04.2026 через систему «Електронний суд» представником позивача подано клопотання про долучення доказів за вх. № 8397.
В судовому засіданні 08.04.2026 постановлено протокольну ухвалу щодо поновлення позивачу пропущеного процесуального строку на подання доказів та подані позивачем документи долучено до матеріалів справи. Крім цього, задоволено усне клопотання представника відповідача та третьої особи щодо надання часу на ознайомлення із документами позивача (вх. № 8397 від 08.04.2026), у зв`язку з чим на підставі п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 13.04.2026 о 13:30 год.
В судовому засіданні 13.04.2026 на підставі п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.05.2026 о 13:30 год.
В судовому засіданні 07.05.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити. 
Представник відповідача та третьої особи підтримав викладену в заявах по суті справи позицію та просив ухвалити законне рішення, яке не порушує права територіальної громади міста Харкова.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Що стосується хронології існування Олександро-Невського храму м. Харкова у 1913- 2025 рр., позивач звертає увагу, що згідно з Відомістю про храм Святого Благовірного та Великого князя Олександра Невського за 1913 рік: церква збудована зусиллями вірян (з дозволу земства за клопотанням та відповідальної участі прихожан храму та настоятеля о. Михайла) у 1907 році. Вказано, що раніше влаштовану у 1830 році в будівлі лікарні церкву скасовано через побудову нової, окремої від лікарні будівлі храму.
У 1922 році з приходом радянської влади з принципом одержавлення будь-якої власності, Олександро-Невський храм, поряд із іншими православними храмами було закрито.
Крім того, в позові звернуто увагу на історичний факт, що в травні 1922 року було створено групу «Жива церква» - обновленська організація, що виникла за активної підтримки державного політичного управління при НКВС РРФСР. Була організована по принципу партії. Її метою було реформувати православну церкву, розвалити її (інспірований ОДПУ рух відпочатку був націлений на відлякування віруючих радикальними реформами). Існувала протягом 1923-1937 років.
За клопотанням (11.05.1923) від Виконкому групи «Жива церква», 24 травня 1923 року між вірянами та Харківським Губернським виконавчим комітетом робочих, селянських та червоноармійських депутатів було укладено Договір про передачу в безкоштовне та безстрокове користування Олександро-Невським храмом.
29 серпня 1923 року постановою засідання президії ВУЦВК (протокол 29/123) про закриття Олександро-Невської церкви, постановлено: «Погодитись з думкою Харківського МВК (Міськвиконкому) про необхідність закриття церкви.»
08 січня 1924 року згідно з протоколом № 17 засідання ГубЛіквідацКомісії по відділенню церкви від держави постановлено: обстеження стану Олександро-Невської церкви на Сабуровій дачі.
Акт обстеження (09.01.1924): церква знаходиться на території 4-ї Радлікарні (за всіма ознаками віднесена до домової церкви). Віряни, бажали обійти положення закону (законоположення про відділення церкви від держави та школи від церкви від 10.11.1920 ст. 26 про домові церкви) - огородили кілками будівлю церкви, ізолювавши її від лікарні. Ця обставина Губліквідкому групи Жива церква при укладенні договору не була повідомлена, а тому договір, як неправильно укладений, постановою ГубЛіквідкому від 20.07.1923 було розірвано. Необхідність Закриття церкви було підтверджено рішенням ВУЦВК від 29.08.1923.
До матеріалів справи додано: виписки з протоколу засідання президіума ВУЦВК №29/123 від 29.08.23; Виписка з протоколу засідання Харківської Губліквідкому від 20.07.23, копія листа в редакцію газета «Пролетарій» від робітника ХПЗ; відношення 4-ї Радлікарні.
09 січня 1924 року із виписки з протоколу ВУЦВМ ч. 44/134: «через те, що Олександро-Невська церква є домовою церквою Сабурової дачі, в клопотанні громадян про передачу їм церкви у відання - відмовити». Згідно листа НКВС до Харківського губерніяльного відділу керування від 09.01.1924: «через те, що будівля храму є домовою церквою Сабурової дачі, в клопотанні громадян про передачу церкви у їх відання - відмовити».
Листом від НКВС до Харківського губерніяльного адміністративного відділу (по ліквідкому) 22 квітня 1924 року протоколом засідання М.Президії ВУЦВК від 22.04.24 за ч. 20-/156 п. 14 ухвалено: «погодитися з вирішенням Ліквідкому й Харківського ГВК про одібрання від віруючих … Олександро-Невської церкви і передачі її групі віруючих Живої церкви».
30 червня 1924 року між вірянами (мешканці Харкова за віросповідуванням православні християни) та Харківським Губвиконкомом було вдруге укладено Договір про передачу в безкоштовне та безстрокове користування Олександро-Невської богослужбової будівлі з предметами культу.
Однак, 29.08.1924 Губліквідком звернувся до Президії Харківського МВК (з посиланням на постанову МВ, затверджену протоколом ВУЦВК №29/123) встановив, що Олександро-Невська церква - ліквідована і прийнявши до уваги наближення до ХПЗ (паровозобудівничого заводу), зняти колокола та просити дозволу передати їх ХПЗ.
13 жовтня 1924 року листом Губліквідкому на адресу Головного лікаря 4 Радлікарні (копія Губздраву) закриту церкву на території лікарні передано в відання лікарні. Зобов`язано прийняти заходи щодо її повної ліквідації: зняттю хрестів, колоколів, відремонтувати для потреб лікарні. Відтак, договір від 1924 втратив свою актуальність, а лікарня взяла на облік будівлю церкви, і в подальшому, повністю переобладнала її/зруйнувала храм.
Таким чином, як вказує позивач, колишня церква втратила статус культової споруди і колишній зовнішній вигляд. Та лише у 1990 році відбулось суттєве пом`якшення політики держави у відношенні церкви.
Зокрема, позивач зауважує, що 13 лютого 1990 року рішенням № 36 Московського районного Виконкому м. Харкова «Про реєстрацію православного релігійного товариства по вул. Ак.Павлова, 46» ухвалено серед іншого: передати релігійному товариству для відновлення його в первісний стан за рахунок віруючих колишню культову будівлю, а 15-й МКПЛ вивезти з будівлі архів в інше приміщення.
14 грудня 1990 року Рішенням Виконкому Харківської облради № 397 вирішено зареєструвати релігійну громаду та відкрити культову споруду - надано доступ вірянам.
18 листопада 1991 року Виконком Харківської облради видав Свідоцтво про реєстрацію статуту Релігійної громади Олександро-Невського храму № 73.
01 лютого 1994 року Рішенням № 24 Московського райвиконкому м. Харкова (на підставі Рішення МВК №21-7 від 15.01.1991 про відведення землі храму) вирішено передати храм з балансу МКБ №15 на баланс ХЄУ (Харківського єпархіального Управління).
22 серпня 1994 року між 15 ХМКПЛ та ХЄУ оформлено документи якими будівлю храму безкоштовно передано з балансу лікарні на баланс ХЄУ.
Листом від 01.04.2005 ХЄУ повідомило міське БТІ про передачу храму з балансу лікарні по накладній на баланс ХЄУ.
Листом від 07.04.2005 Управлінням комунального майна міськвиконкому Харкова та Листом від 24.07.2006 за №14268 від Міськради - настоятелю храму повідомлено, що будівля храму не є комунальною власністю.
Листом від 14.03.2006 за №01/21/17/357 на адресу ХОДА від Управління архітектури ХОДА, яким встановлено (при розгляді заяви РО про передачу у власність храму):
- відомості про балансоутримувача відсутні (лист від БТІ № 1320 від 02.03.2006); 
- інформація про державну власність відсутня (лист РВ ФДМУ по Х/о від 17.02.2006 № 18-1462); 
- споруда не відноситься до сумісної власності тергромад (лист Упр.арх ХОДА від 16.02.2006 № 292).
Листом від 17.03.2006 від Держархіву Х/о повідомлено, що свідоцтва про право власності та даних балансової належності в архіві не виявлено.
Позивач вважає, що оскільки згідно офіційної переписки, що наведена вище, відсутня інформація про те, що храм знаходився в комунальній чи в державній власності, чи у власності територіальної громади (не має свідоцтва про право власності), і лише формально (безпідставно) обліковувався на балансі 15 МКПЛ, саме ХОДА прийняла рішення № 397 про відкриття храму (надання доступу вірянам). Як слідство Рішенням № 24 Московський райвиконком забезпечив зняття будівлі храму з балансового обліку 15 МКПЛ і передачу його на баланс ХЄУ (як і раніше, згідно клірової відомості за 1913 рік, вже відновлений парафіянами (віруючими прихожанами) Релігійної громади Позивача храм, нарешті знову став належати вірянам Харківської єпархії).
Окремо, щодо власності держави на культову споруду, позивач звертає увагу на наступне:
За статтею 87-1 ЦК Української РСР майно, закріплене за державними, міжколгоспними, державно-колгоспними та іншими державно-кооперативними організаціями, перебуває в оперативному управлінні цих організацій, які здійснюють у межах, встановлених законом, відповідно до цілей їх діяльності, планових завдань і призначення майна, права володіння, користування і розпорядження майном.
Згідно ст. 89 ЦК Української РСР державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. Держава є єдиним власником всього державного майна.
На підставі постанови Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 № 506-ХІІ "Про захист суверенних прав власності Української РСР" до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна було установлено мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління, а також заборонено випуск і реалізацію акцій усіх державних підприємств, організацій та установ, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, розташованих на території України, фізичним та юридичним особам з-поза меж Української РСР.
З набранням чинності Закону Української РСР "Про власність" 07.02.1991 власність в Українській РСР може вже існувати в таких формах: індивідуальна (особиста і приватна трудова), колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Стаття 8 ЗУ Про власність визначає, що питання власності регулюються цим законом та ЦК УРСР. Ст. 20: Релігійні організації є суб`єктами колективної власності. Ст. 29: Об`єктами права власності РО є у т.ч. майно передане державою. Ст. 31: державна власність УРСР це загальнодержавна та комунальна власність. Ст. 32: Суб`єкти права держвласності: для загальнодержавної власності - ВРУ, для комунальної - обласні, районні, міські та інші ради. До об`єктів права комунальної власності належать також і об`єкти культури, охорони здоров`я (ч.1 ст.35). Ст. 39: майно, закріплене за державною установою (організацією) належить їй на праві оперативного управління.
Постанова ВРУ РСР від 26.03.1991 за № 885-12 про введення в дію ЗУ РСР «Про власність» встановила Раді Міністрів строк до 01.05.1991 для забезпечення розмежування майна між власністю УРСР та власністю областей (п.5). Пізніше Кабінет Міністрів України Постановою від 05.11.1991 за № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю" затвердив перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Згідно цього переліку у власність держави чи областей не включено культові споруди.
Постанова Президії Верховної ради від 03.06.1991 за № 1139-12, розглянувши записку Комісії з питань діяльності Рад народних депутатів «Про хід виконання Закону УРСР «Про місцеві Ради народних депутатів РСР та місцеве самоврядування» встановила наявність істотних недоліків виконання положень Закону:
1. Кабмін не визначив порядок і перелік майна, яке передається до складу комунальної власності (мало бути зроблено до 01.04.1991р.); 
2. Урядом не виконано розмежування майна між державною та комунальною власністю областей (до того місцеві Ради штучно формують своє місцеве господарство і комунальну власність),
- постановила: 1) протягом червня-липня 1991 провести інвентаризацію державного майна, яке знаходиться на території Рад, визначити його належність, здійснити заходи щодо формування комунальної власності; 2) сприяти процесам роздержавлення майна, приватизації власності.
12 вересня 1991 року Законом України № 1543-ХІІ «Про правонаступництво України», передбачено, що наша держава (Україна) є правонаступницею прав і обов`язків лише за міжнародними договорами; що вона визнає Закони та інші акти, ухвалені Верховною Радою УРСР; що органи держ.влади і управління, органи прокуратури, тощо, створені при УРСР діють до створення в Україні цих органів за Конституцією України. Тобто закони і органи УРСР (радянські) діяли до заміни їх українськими.
Щодо поширення прокурорами в судовій практиці окремих судових спорів думки про обов`язковість застосування ст. 366 Адміністративного Кодексу УРСР 1927 року, яка передбачала, що молитовні спеціального типу та культове майно є державною власністю, Позивач наперед зазначає, що її було відмінено у 1985 році через низку політичних та економічних зрушень: перебудова, гласність, кооперативи і власність. По-перше ст. 366 АК УРСР жодним чином не суперечила ст. 89 ЦК УРСР, де на той час іншої ніж державна, власності не існувало. Крім того, ст. 366 АК УРСР стосувалась молитовень спеціального типу та культового майна, а такі об`єкти, в силу закону, щоб вважатись державними, все ж таки мали перебувати на обліку відповідних органів радянської влади (ті що не перебували - не можуть упереджено вважатись державними). По-друге, думка прокурорів в судовій практиці окремих судових спорів про те, що відміна норми все одно породила правові наслідки, слід сприймати юридично-фахово та об`єктивно (з врахуванням недоведеності перебування культової споруди на обліку у відповідної Ради). За аналогією права, відмінена норма Кримінального кодексу породжує декриміналізацію. Декларативна норма АК УРСР передбачала свій порядок оформлення у державну власність молитовень, і якщо такого порядку не було дотримано державою (спеціально уповноваженим органом), то не можна стверджувати, що держава набула у власність такі молитовні, які не були взяті на баланс і на які не оформлено право власності (такі заклади просто були закриті, заборонені), а з 2013 року, які не внесені в Держреєстр речових прав (Реєстр не містить жодних записів про наявність відповідного титулу та реєстрацію відповідного речового права за державою). По-третє, храм вже не вважався храмом (культовою спорудою), оскільки його закриття радянською владою супроводжувалось зміною цільового використання та повним переобладнанням під архів лікарні. Отже, ст. 366 АК УРСР на нього не могла розповсюджуватись в принципі. За таких обставин можна стверджувати, що з 1923 року храм вибув з володіння громади через заборону державою на його використання (закриття), та із скасуванням АК УРСР та подальшим падінням СРСР така заборона відпала.
На думку позивача, Указ Президента України від 04.03.1992 «Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна» лише підтвердив лояльність держави до віруючих та повагу до їх майна, що нелегітимно відбиралось та присвоювалось радянською владою або без присвоювання - просто заборонялось їх використання.
Позивач вважає, що законодавство чітко визначило можливість встановити чи є об`єкт власністю держави за наступними обов`язковими ознаками:
1. Об`єкт обліковується (знаходиться на балансі) відповідного органу держави, і…;
2. На об`єкт є відповідний правовстановлюючий документ (титул) про власність держави.
Саме тому, Закон зазначає, що поверненню підлягають культові споруди, які знаходяться у державній власності (держава в особі компетентних органів має довести наявність титулу). Наряду з державною, існують і інші види власності і це не суперечить закону.
Так, Рішенням Виконкому Московської райради м. Харкова 13.02.1990 за № 36 Релігійній організації Олександро-Невській було передано колишню (зруйновану) культову споруду для відбудовування. 
14 грудня 1990 року облрада зареєструвала релігійну громаду.
01 лютого 1994 року Рішенням Виконкому Московської райради м. Харкова за № 24, ухваленим на підставі Рішення міськради № 21-7 від 15.01.1991 (про відведення землі храму), вирішено будівлю храму зняти з балансу 15 лікарні і передати на баланс ХЄУ.
В межах Розпорядження Президента України від 22.06.1994 за № 53/94-рп направленого місцевим органам державної виконавчої влади щодо безоплатної передачі культових споруд релігійним організаціям, 22.08.1994 15-та лікарня безкоштовно передала на баланс ХЄУ будівлю Свято-Олександро-Невського храму.
А отже, Свято-Олександро-Невський храм до 1994 року обліковувався (перебував на балансі 4-ї радлікарні) за 15 МКПЛ (тепер ХОКПЛ № 3), яка була за територіальним принципом підпорядкована Московській районній раді м. Харкова. Так, вказаний заклад охорони здоров`я, був установою, що підпорядкована районній міській раді (її бюджету). Це було на той момент доказом розмежування комунальної власності держави між обласною та міською (районною в місті) радами, що повністю кореспондується з положеннями ст. 32 та ч. 3 ст. 39 Закону України «Про власність» 1991 року, чинного на той час. При цьому правовстановлюючого документу на культову будівлю у держави і у лікарні, як комунального закладу, чи у райвиконкому, не було. Саме тому, рішення виконкому облради від 01.02.1990 щодо реєстрації релігійної громади, було дозволено відкрити культову споруду (закриту за часів СРСР).
Разом з цим, за твердженнями позивача, будівлю церкви було майже зруйновано (під час активної антицерковної пропаганди знято куполи, хрести, дзвони, понівечені стіни з фресками штукатуркою тощо, а під час другої світової війни будівля зазнала додатково значної руйнації) і переобладнано під архів лікарні, рішенням вірян та настоятеля було ухвалено: відтворити з руїн православний храм. 
Протягом 1991-1994 рр. Позивачем за рахунок його парафіян (вірян) здійснено повне відновлення - реконструкцію будівлі. Проект відновлення розроблявся Харківською філією проектного інституту «Укрпроектреставрація».
Позивач також звертає увагу, що хоча відновлення проводилось з відома органів місцевого самоврядування, окрім Рішення щодо передачі будівлі колишнього храму для відновлення, будь-яких додаткових офіційних дозвільних документів на його будівництво/відновлення компетентні органи не видавали. Храм не вводився в експлуатацію як закінчене після реконструкції будівництво, тому не було отримано свідоцтво про право власності, як того вимагало чинне на той час законодавство.
А отже, після реконструкції будівлі архіву лікарні (колишнього храму) з`явився на світ по суті новий об`єкт нерухомості, з новим призначенням - культове майно (храм).
Відповідно до висновків експерта, наведених у Технічному звіті від 23.10.25 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єктів їх відповідності будівельних норм, надійної та безпечної експлуатації та визначення відповідності, підготовленого ФОП Шандрик О.І. (кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 006995 від 23.05.2022р., виданого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України) реконструйований об`єкт (нежитлова будівля храму по вул. Ак. Павлова, 46 в м. Харків, заг.пл. 447,0 кв.м.) відповідає вимогам надійної експлуатації (санітарним, пожежним, будівельним нормам) з можливістю його подальшої експлуатації як храму (наслідки відповідальності - СС1) - згідно Державного класифікатора будівель та споруд НК 018-2023 - код об`єкта 1272 - будівлі культової та релігійної діяльності, а саме 1272.1 Церкви, собори, костьоли, мечеті, синагоги та ін. Техзвіт експерта, зареєстрований в реєстрі будівельної діяльності, від 23.10.2025р.
Також позивач вказує, що 16 грудня 2012 року Релігійною громадою отримано Держакт на право постійного користування земельною ділянкою під храмом (0,52га).
16 лютого 2022 року управлінням Держкомзему у м. Харкові Позивачу видано державний акт серії ЯЯ № 307806 на право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 6310137500:03:007:0044. Вказаний акт виданий на підставі рішення 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 28.09.2011 за № 430\11.
На означеній земельній ділянці площею 0.5200 га на дату виділення знаходились та знаходяться на даний час наступні нежитлові будівлі: літ. «АБ-1» (храм), літ. «Я-2» (недільна школа), літ. «С-1 (дезкамера), за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46. Недільна школа перебуває у власності Позивача на підставі акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 30.06.2004 та рішення Харківської міської ради № 608 від 07.07.2004, згідно витягу про реєстрацію права власності № 6144704 від 06.01.2005. Дезкамера перебуває у власності Позивача на підставі договору купівлі-продажу № 3055 від 22.11.2010 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Погрібною Т.П. та акту приймання-передачі від 21.01.2011.
Позивач також звертає увагу, що Харківська міськрада, як представник власника земельної ділянки, не надавала згоди на визнання права власності за релігійною громадою Позивача на самочинно збудоване майно, хоч прямо і не заявляла заперечень проти його перебування на комунальній землі.
Однак, вказану реконструкцію храму було проведено без отримання відповідних дозвільних документів. Реконструкція мала на меті і відновлення будівлі і зміну цільового призначення (повернення відновленій будівлі статусу православного храму, замість зміненого радянсько владою призначення - архіву).
Відтак, хоча з огляду на положення ч. 1 ст. 376 ЦК України роботи з відбудови храму Олександра-Невського (переданого на баланс Позивача) у 1994 році і є самочинними, Позивач вважає, що за Релігійною громадою має бути визнано право власності на таке самочинно збудоване майно за ч. 3 ст. 376 ЦК України.
Також з позовної заяви слідує, що намагаючись узаконити своє право власника храму (дійсно вважаючи себе власником, і що підтверджується чинною ст. 331 ЦК України, що особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі: як у далекому 1907 році, коли коштом вірян з дозволу земства будувався храм, так і у 1990-1994 рр., коли зібраними Позивачем благодійними внесками вірян відновлювався - реконструювався), Позивач звертався до суду.
Так, Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.08.2006 у справі № 2-а-350 в судовому порядку за заявою Позивача було встановлено факт права власності РО на спірну будівлю храму (право власності було зареєстровано за релігійною організацією Позивача). Однак, вказане Рішення суду 29.05.2025 скасоване Харківським апеляційним судом з формальних (процедурних) підстав, а заяву залишено без розгляду.
Водночас, позивач зауважує, що з моменту ухвалення рішення (2006 рік) до 2025 року сторони існували в юридично визначеній (усталеній) для всіх площині - всі визнавали право власності (зокрема і держава, яка таке право зареєструвала). Позивач відкрито користувався храмом як власник, опікувався його долею, укладав угоди щодо його обслуговування тощо.
За наведених обставин, позивач звернувся до суду за захистом свого права та інтересів з відповідним позовом, в якому просить визнати за релігійною організацією «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» (код ЄДРПОУ 22672740) право власності на нежитлову будівлю літ. «АБ-1» за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м. Як на правові підстави позовних вимог позивач посилається на ст. 376 та ст. 392 ЦК України.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Згідно зі статтями 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
Згідно з частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Позивач наполягає, що у відповідності до статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», отримав у власність культову будівлю храму, яка в силу статті 366 Адміністративного Кодексу УСРР від 12.10.1927 року була визнана державною власністю [«молитовні спеціяльного типу й культове майно, що є на облікові органів радянської влади, становлять державне майно»].
А отже, вважаючи себе власником культової будівлі храму, позивач звернувся до суду з позовом, спрямованим в порядку ч. 3 ст. 376 ЦК України на визнання права власності на будівлю храму у реконструйованому вигляді.
Разом з тим, заяви по суті справи, які надійшли від відповідача та третьої особи у даній справі, свідчать про те, що відповідач не тільки заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво (реконструкцію храму) права власності на таке реконструйоване майно, а взагалі вважає, що позивачем не набувалося право власності на будівлю храму та не визнає факт повернення культової будівлі у власність релігійної організації.
А отже, право власності позивача оспорюється (не визнається) з боку відповідача.
Відповідно до статті 392 Цивільного Кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду.
Так, з матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами спору, виникли у сфері діяльності релігійних організацій в Україні, та ґрунтуються на правах релігійних організацій, визначених Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», ухваленим Верховною Радою 23 квітня 1991 року (введений у дію 6 червня 1991 р.).
Вищевказаний Закон, серед іншого, гарантував право релігійних громад на повернення культових споруд.
Так, статтею 17 вищезгаданого Закону встановлено, що «Релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.
Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР - Уряду Кримської АРСР.»
Таким чином, слід зазначити, що законодавством визначалося два взаємовиключних способи формування майнової основи діяльності релігійних організацій: або шляхом надання в користування культових будівель та майна; або шляхом повернення у власність релігійних громад.
Підставою визначалося відповідне рішення виконавчого комітету обласної ради народних депутатів.
Крім цього, державна політика щодо повернення релігійним організаціям будівель церков та культового майна визначалася, зокрема, положеннями Указу Президента України № 125/92 від 04.03.1992 року «Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна», п. 3 якого визначалося:
«Раді Міністрів Кримської АРСР, виконавчим комітетам обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів: протягом 1992-1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням; …».
Так, судом встановлено, що 13 лютого 1990 року рішенням № 36 Московського районного Виконкому м. Харкова «Про реєстрацію православного релігійного товариства по вул. Ак.Павлова, 46» ухвалено серед іншого: передати релігійному товариству для відновлення його в первісний стан за рахунок віруючих колишню культову будівлю, а 15-й МКПЛ вивезти з будівлі архів в інше приміщення.
14.12.1990 року виконавчим комітетом Харківської обласної ради зареєстровано релігійну громаду Української православної церкви і відкрито культову споруду Олександро-Невської церкви в місті Харкові за адресою вул. Академіка Павлова, 46.
15.01.1991 року виконавчим комітетом Харківської міської ради народних депутатів вирішено вилучити з користування 15-ї міської клінічної лікарні частини земельної ділянки, на якій розташовано храм, та відвести її в тимчасове користування на умовах оренди церковній раді св. Олександро-Невського храму по вул. Академіка Павлова, 45-а.
18.11.1991 року проведено реєстрацію статуту релігійної громади.
01.02.1994 року виконавчим комітетом Московської районної ради народних депутатів міста Харкова Харківської області прийняте рішення № 24, яким вирішено: передати Олександро-Невський Храм з балансу 15-ї міської лікарні на баланс Харківського єпархіального управління.
22.08.1994 року на виконання рішення № 24 від 01.02.1994 року здійснено безоплатну передачу будівлі храму з балансу «ПКБ № 15» на баланс Харківського єпархіального управління (накладна, «ізвєщєніє»).
В подальшому, вказане майно з балансу Харківського єпархіального управління передане на баланс позивача, що підтверджується, зокрема, листом Харківського єпархіального управління №01 від 03.05.2005 щодо направлення документів та безоплатної передачі майна.
Слід звернути увагу, що у вказаних вище документах використані наступні фрази: «безоплатно» «з балансу на баланс». Документ про передачу з балансу на баланс містить вартість будівлі храму, яка передається. При цьому, релігійному товариству культову споруду (будівлю храму) передано саме для відновлення його в первісний стан за рахунок віруючих. 
Крім цього, як встановлено судом, позивач звертався до державних органів, органів місцевого самоврядування, організацій та установ з метою підтвердження факту відсутності будівлі храму на балансі будь-якої особи (організації, підприємства, установи), державної або комунальної форми власності, та отримав відповідь про те, що ані держава, ані територіальна громада таким майном не володіє. 
Така поведінка Держави була послідовною, та абсолютно узгоджувалася з рішеннями про повернення позивачу будівлі храму в 1994-му році, та відсутності будь-яких претензій щодо цієї будівлі.
В підтвердження вказаного до матеріалів справи позивачем долучено: лист Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради № 14268 від 24.07.2006, лист Управління з питань майна комунальної власності ХОДА № 1458 від 27.07.2006, лист РВ ФДМУ по Харківській області № 18-1462, лист від 14.03.2006 за №01/21/17/357 на адресу ХОДА від Управління містобудування та архітектури ХОДА, лист від КП «Харківське міське бюро технічної інвертаризації» № 1320 від 02.03.2006, Лист Держархіву Х/о від 17.03.2006.
А отже, суд констатує, що матеріали справи не містять доказів того, що спірна будівля храму наразі належить до державної або комунальної форми власності. Докази реєстрації права власності на спірне майно за іншою особою також в матеріалах справи відсутні.
Зазначене спростовує доводи відповідача та дає підстави для висновку, що позивач набув право власності на культову споруду в порядку її повернення у власність у відповідності до статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
Разом з цим, як слідує з матеріалів справи та вказано позивачем, протягом 1991-1994 рр. за рахунок парафіян (вірян) здійснено повне відновлення - реконструкцію будівлі храму.
Реконструкція це - процес перебудови, переобладнання або поліпшення вже існуючого об`єкта (будівлі, споруди, виробництва тощо) з метою вдосконалення, підвищення його техніко-економічних показників, покращення умов експлуатації або зміни функціонального призначення.
Слід зазначити, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
Відповідно до частини першої ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Таким чином, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Ця правова позиція сформульована в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31.05.2021 у справі N 320/1889/17-ц.
У розумінні частини першої статті 376 Цивільного кодексу України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними.
Отже, норма частини першої статті 376 Цивільного кодексу України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).
Позивач погоджується з тим, що спірний об`єкт нерухомого майна внаслідок його реконструкції належить до самочинного будівництва, та він є новоствореним об`єктом, який підлягає відповідно до закону державній реєстрації, оскільки проведені Позивачем роботи вимагали державної реєстрації.
Відповідно до статті 26 Закону N 2780-XII «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.
За змістом ч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюються власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розробка проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2025 року Позивач через адвоката звернувся до уповноважених органів (Інспекції ДАБК м. Харків) щодо надання документів та/або інформації стосовно виконання будівельних робіт з реконструкції та щодо введення храму в експлуатацію (з метою підтвердження факту надання дозвільних документів та/чи прийняття побудованого об`єкту в експлуатацію, затвердження та реєстрації відповідного акту приймальної комісії згідно з Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів) за весь період з моменту передачі будівлі колишнього храму для відновлення до цього часу.
Слід зазначити, що згідно п.2 Положення про державний архітектурно-будівельний контроль, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.1993 р. № 225 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.04.1995 р. № 253), державний архітектурно-будівельний контроль і нагляд з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснювала Державна архітектурно-будівельна інспекція (Держархбудінспекція) та її територіальні органи.
Указом Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 р. № 1085 постановлено утворити Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, поклавши на цю Інспекцію функції з реалізації державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю.
Пунктом 5 Указу установлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються. Центральні органи виконавчої влади, на які цим Указом покладені функції з реалізації державної політики у відповідній сфері, виконують повноваження у визначених сферах компетенції відповідних органів, що ліквідуються згідно з цим Указом.
Відтак, Інспекція ДАБК мала володіти всією інформацією компетентного органу в сфері містобудівного контролю, протягом періоду, який цікавив Позивача (1991- 2025рр.).
Однак, Інспекція ДАБК (лист від 29.08.2025 за № 284/0/250-25) повідомила Позивача, що відповідно до наявної в неї інформації з електронних реєстрів:
- починаючи з 2011р. відсутня інформація про відновлення Олександро-Невського храму; 
- починаючи з 2016р. відсутні будь-які документи і щодо будівництва і щодо введення в експлуатацію.
Враховуючи те, що з 2011 року не було звернень щодо надання дозволу та/чи з приводу прийняття об`єкта (відновленого храму) в експлуатацію, суд погоджується з тим, що логічним є те, що таких документів компетентного органу у сфері містобудівного контролю не було з 1991р.
А отже, окрім Рішення щодо передачі будівлі колишнього храму для відновлення, будь-яких додаткових офіційних дозвільних документів на його будівництво/відновлення компетентні органи не видавали. Храм не вводився в експлуатацію як закінчене після реконструкції будівництво.
Таким чином, реконструкцію храму було проведено без отримання відповідних дозвільних документів. При цьому, як було зазначено позивачем, реконструкція мала на меті і відновлення будівлі і зміну цільового призначення (повернення відновленій будівлі статусу православного храму, замість зміненого радянською владою призначення - архіву).
Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності підлягає державній реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновків експерта, наведених у Технічному звіті від 23.10.25 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єктів їх відповідності будівельних норм, надійної та безпечної експлуатації та визначення відповідності, підготовленого ФОП Шандрик О.І. (кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 006995 від 23.05.2022р., виданого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України) реконструйований об`єкт (нежитлова будівля храму по вул. Ак. Павлова, 46 в м. Харків, заг.пл. 447,0 кв.м.) відповідає вимогам надійної експлуатації (санітарним, пожежним, будівельним нормам) з можливістю його подальшої експлуатації як храму (наслідки відповідальності - СС1) - згідно Державного класифікатора будівель та споруд НК 018-2023 - код об`єкта 1272 - будівлі культової та релігійної діяльності, а саме 1272.1 Церкви, собори, костьоли, мечеті, синагоги та ін. Техзвіт експерта, зареєстрований в реєстрі будівельної діяльності, від 23.10.2025р.
Крім того, судом встановлено, що 16 лютого 2022 року управлінням Держкомзему у м. Харкові Позивачу видано державний акт серії ЯЯ № 307806 на право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 6310137500:03:007:0044. Вказаний акт виданий на підставі рішення 10 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 28.09.2011 за № 430\11.
Також суд приймає до уваги, що Харківською міською радою, як власником земельної ділянки не було порушено питання щодо знесення реконструйованої будівлі храму, позов щодо визнання за територіальною громадою права власності на самочинне будівництво не пред`являвся. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що визнання за позивачем права власності на реконструйовану будівлю хаму призведе до порушення прав третіх осіб. 
Водночас, суд звертає увагу, що Харківською міською радою у запереченнях на клопотання позивача про зупинення розгляду справи (вх. № 6221 від 16.03.2026) викладено позицію про те, що занесення об`єкту до Державного реєстру нерухомих пам`яток України не виключає визнання права власності, оскільки власник пам`ятки просто зобов`язаний дотримуватися охоронних вимог.
А отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та можливості визнання за релігійною організацією «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» права власності на нежитлову будівлю літ. «АБ-1» за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м. 
Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем та визнаються судом такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі.
Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, судовий збір у розмірі 3714,24 грн. покладається на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.
Визнати за релігійною організацією «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» (код ЄДРПОУ 22672740) право власності на нежитлову будівлю літ. «АБ-1» за адресою: місто Харків, вулиця Академіка Павлова, № 46, площею 447,0 кв.м

Стягнути з Харківської міської ради (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ 04059243) на користь Релігійної організації «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» (вул. Академіка Павлова, 46, Харків, 61068, код ЄДРПОУ 22672740) витрати зі сплати судового збору у розмірі 3714,24 грн.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.
Позивач: Релігійна організація «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» (вул. Академіка Павлова, 46, Харків, 61068, код ЄДРПОУ 22672740).
Відповідач: Харківська міська рада (майдан Конституції, 7, м. Харків, 61003, код ЄДРПОУ 04059243).
Третя особа: Департамент з інспекційної роботи Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Павлівський, 4, код ЄДРПОУ 44493552).

Повне рішення складено "18" травня 2026 р. 

Суддя		В.В. Усата	

справа № 922/14/26