ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 р. 	Справа № 440/4660/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2025, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава, по справі № 440/4660/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Київській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі – відповідач), в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 22.02.2025 по 13.03.2025;
-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 22.02.2025 по 13.03.2025.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду 13 червня 2025 року у справі №440/4660/25 позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 22.02.2025 по 13.03.2025.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2025 по 13.03.2025 у розмірі 15719,80 грн (п`ятнадцять тисяч сімсот дев`ятнадцять гривень 80 копійок).
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).
Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 року по справі № 440/4660/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що Головне управління Національної поліції в Київській області є бюджетною установою та цілком залежить від виділених асигнувань розпорядником бюджетних коштів вищого рівня, тому після надходження асигнувань у березні 2025 року ОСОБА_1 була нарахована грошова компенсація за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, вказані у наказі про його звільнення, у загальній сумі 140 546,87 грн, яка після утримання обов`язкових податків та зборів 12.03.2025 була виплачена йому у розмірі 133 519,53 грн на виконання вимог пункту 10 статті 93 Закону № 580-VIII. Крім того, відповідач зазначає, що у березні 2025 року ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління від 07.03.2025 № 498 була нарахована додаткова винагорода за період з 01 по 21 лютого 2025 року в розмірі 7 499,94 грн, яка після утримання обов`язкових податків та зборів 13.03.2025 була виплачена йому в розмірі 7 124,94 грн, відповідно до Порядку № 775. Оскільки наказ Головного управління про призначення поліцейським Головного управління додаткової винагороди за період з 01 по 28 лютого 2025 року (у тому числі ОСОБА_1 за період з 01 по 21 лютого 2025 року) виданий 07.03.2025, для здійснення йому виплати вказаної винагороди станом на день звільнення підстав не було. Тобто, додаткова винагорода за період з 01 по 21 лютого 2025 року, призначена ОСОБА_1 07.03.2025 (21.02.2025) вона– станом на день звільнення йому до виплати не належала та вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України до нього не застосовуються.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області по особовому складу від 21.02.2025 №44о/с (а.с. 13), відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" вирішено звільнити зі служби в поліції за пунктом 2 (за станом здоров`я (через хворобу) частини 1 статті 77 старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0024679), інспектора відділу реагування патрульної поліції Броварського районного управління поліції, 21 лютого 2025 року, встановивши премію за лютий 2025 року у розмірі 224,259 відсотка та виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки:
-кількість діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2019 рік – 30;
-кількість діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2019 рік – 07;
-кількість діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2020 рік – 16;
-кількість діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2020 рік – 08;
-кількість діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2021 рік – 09;
-кількість діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2022 рік – 20;
-кількість діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік – 10;
-кількість діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2023 рік – 16;
-кількість діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2023 рік – 11;
-кількість діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2024 рік – 30;
-кількість діб невикористаної щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2024 рік – 12;
-кількість діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за 2025 рік – 03.
Станом на день звільнення: вислуга років для виплати надбавки за стаж служби складає 17 років 03 місяці 21 день; час навчання - немає; стаж служби для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції - 17 років 03 місяці 21 день; вислуга років на пільгових умовах - немає; усього вислуги років - 17 років 03 місяці 23 дня.
12.03.2025 на банківський рахунок позивача від Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла виплата (грошове забезпечення) в сумі 133519,53 грн., що підтверджується скріншотом відомостей про надходження коштів на рахунок ОСОБА_1 , розрахунковим листом за березень 2025 (а.с. 12 зворотній бік, 35).
13.03.2025 на банківський рахунок позивача від Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла виплата (заробітна плата) в сумі 7124,94 грн., що підтверджується скріншотом відомостей про надходження коштів на рахунок ОСОБА_1 , розрахунковим листом за березень 2025 (а.с. 12, 35).
13.03.2025 представник позивача звернувся до відповідача із запитом в порядку ст. 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", в якому просив, зокрема:
-повідомити підставу нарахування ОСОБА_1 грошових коштів 12.03.2025;
-повідомити підставу нарахування ОСОБА_1 грошових коштів 13.03.2025;
-нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 22.02.2025 року по 13.03.2025 року, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Головне управління Національної поліції в Київській області листом від 02.04.2025 №64832-2025 (а.с. 14 – 15) повідомило представнику позивача, що у березні 2025 року ОСОБА_1 була нарахована грошова компенсація за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, вказані у наказі про його звільнення, у загальній сумі 140546,87 грн, яка після утримання обов`язкових податків та зборів 12.03.2025 була виплачена йому у розмірі 133519,53 грн на виконання вимог пункту 10 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" . У березні 2025 року ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління від 07.03.2025 №498 була нарахована додаткова винагорода за період з 01 по 21 лютого 2025 року в розмірі 7499,94 грн, яка після утримання обов`язкових податків та зборів 13.03.2025 була виплачена йому в розмірі 7124,94 грн. Додаткова винагорода за період з 01 по 21 лютого 2025 року призначена ОСОБА_1 07.03.2025, станом на день звільнення (21.02.2025) до виплати йому не належала та вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України до нього не застосовуються.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 22.02.2025 по 13.03.2025, звернувся до суду з цим позовом.
Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні зі служби в поліції сум грошового забезпечення. Законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою повного захисту прав позивача стягнув з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2025 по 13.03.2025 у розмірі 15719,80 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до ст.ст. 59, 60 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Частиною 10 ст. 62 закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (зі змінами та доповненнями) передбачено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України, а також у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченого цим законом та іншими актами законодавства.
Статтею 94 закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Конституційним Судом України в рішення від 07 травня 2002 року ухваленого в справі № 8-рп/2002 за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зроблено висновок, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними, тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Частинами 2, 3 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, а день звільнення вважається останнім днем служби.
Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.
За правилами обчислення строків, передбачених цим Кодексом, встановлених положеннями статті 241-1 КЗпП, строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.
Аналіз вищенаведеної норми права дозволяє дійти висновку, що першим днем нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем є наступний за днем події фактичного припинення трудових відносин.
Колегією суддів встановлено та визнається сторонами по справі, що згідно витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області по особовому складу від 21.02.2025 №44о/с (а.с. 13) звільнено зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора відділу реагування патрульної поліції Броварського районного управління поліції, 21 лютого 2025 року, встановивши премію за лютий 2025 року у розмірі 224,259 відсотка та виплатити грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки.
12.03.2025 на банківський рахунок позивача від Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла виплата (грошове забезпечення) в сумі 133519,53 грн., що підтверджується скріншотом відомостей про надходження коштів на рахунок ОСОБА_1 , розрахунковим листом за березень 2025 (а.с. 12 зворотній бік, 35).
13.03.2025 на банківський рахунок позивача від Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла виплата (заробітна плата) в сумі 7124,94 грн., що підтверджується скріншотом відомостей про надходження коштів на рахунок ОСОБА_1 , розрахунковим листом за березень 2025 (а.с. 12, 35).
13.03.2025 представник позивача звернувся до відповідача із запитом в порядку ст. 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", в якому просив, зокрема:
-повідомити підставу нарахування ОСОБА_1 грошових коштів 12.03.2025;
-повідомити підставу нарахування ОСОБА_1 грошових коштів 13.03.2025;
-нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 22.02.2025 року по 13.03.2025 року, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Головне управління Національної поліції в Київській області листом від 02.04.2025 №64832-2025 (а.с. 14 – 15) повідомило представнику позивача, що у березні 2025 року ОСОБА_1 була нарахована грошова компенсація за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, вказані у наказі про його звільнення, у загальній сумі 140546,87 грн, яка після утримання обов`язкових податків та зборів 12.03.2025 була виплачена йому у розмірі 133519,53 грн на виконання вимог пункту 10 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію". У березні 2025 року ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління від 07.03.2025 №498 була нарахована додаткова винагорода за період з 01 по 21 лютого 2025 року в розмірі 7499,94 грн, яка після утримання обов`язкових податків та зборів 13.03.2025 була виплачена йому в розмірі 7124,94 грн. Додаткова винагорода за період з 01 по 21 лютого 2025 року призначена ОСОБА_1 07.03.2025, станом на день звільнення (21.02.2025) до виплати йому не належала та вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України до нього не застосовуються.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, Головним управлінням Національної поліції в Київській області не виконано, що є підставою для визнання такої бездіяльності відповідача протиправною.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що грошова компенсація за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток за 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, вказані у наказі про звільнення ОСОБА_1 була нарахована після надходження бюджетних асигнувань у березні 2025 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки абзацом 7 пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260 передбачена виплата поліцейським, які звільняються зі служби в поліції, грошової компенсації за всі невикористані під час проходження служби дні, зокрема щорічних основної та додаткової оплачуваних відпусток поліцейського.
Так, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, повідомити працівника про нараховані суми виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що грошова компенсація за невикористані дні щорічних основних та додаткових оплачуваних відпусток здійснена лише після надходження бюджетних асигнувань, колегія суддів відхиляє, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, додаткова винагорода за період з 01 по 21 лютого 2025 року, призначена ОСОБА_1 07.03.2025 (21.02.2025) та виплачена 13.03.2025, тобто станом на день звільнення йому до виплати не належала та вимоги статті 117 Кодексу законів про працю України до нього не застосовуються, колегія суддів вважає безпідставними, з наведених вище мотивів.
Так, судом встановлено, що недоотриману частину грошового забезпечення в сумі 7 124, 94 грн позивачу перераховано на картковий рахунок 13.03.2025 року.
Вказані кошти, що підтверджує відповідач у сумі 7 124, 94 грн були виплачені 13.03.2025 в якості додаткової винагороди згідно постанови КМУ № 168 від 28.02.2022 за лютий 2025 року.
Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні проведений з позивачем з порушенням строків встановлених ст. 116 КЗпП України. 
Виплачені відповідачем суми додаткової винагороди не були спірними, а отже відповідач повинен був здійснити виплату позивачу середнього заробітку за період такої затримки відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, чого ним зроблено не було.
Таким чином, за обставин цієї справи остаточний розрахунок з позивачем всіх належних сум при звільненні, здійснений відповідачем лише 13.03.2025, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних позивачеві сум, є проміжок часу з 22.02.2025 (з дня, наступного за датою звільнення) по 12.03.2025 включно.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (надалі Порядок №260).
Відповідно до пункту 9 розділу І вказаного Порядку №260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Таким чином, зі змісту Порядку № 260 вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
У свою чергу, пунктом 8 Порядку №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Оскільки відсутній чітко визначений порядок для підрахунку середнього грошового забезпечення для поліцейських, у випадку їх звільнення, колегія суддів зазначає, що можливо застосувати, як положення Порядку №100, так і норми Порядку №260.
Відтак, застосовуючи правила підрахунку середньої заробітної плати за Порядком №100, колегія суддів враховує вимоги Порядку №260 щодо особливостей обрахунку грошового забезпечення поліцейських з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Правовий висновок щодо необхідності застосування Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 (далі - Порядок № 260), при обрахунку грошового забезпечення за час вимушеного прогулу із урахуванням кількості календарних днів у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 815/2959/17, від 26.04.2019 у справі № 815/1829/17 та від 17.03.2021 у справі № 815/6557/16.
Як зазначалось вище, днем звільнення позивача є 21.02.2025, тобто двома попередніми місяцями перед звільненням є січень 2025 (31 календарних днів) та грудень 2024 року (31 календарних днів).
Враховуючи Довідку ГУНП в Київській області від 31.03.2025 за № 204 (а.с. 16), позивачу у грудні 2024 року та січні 2025 року нараховано грошове забезпечення в сумі 48731,64 грн, за грудень 2024 року - 24299,70 грн, за січень 2025 року - 24431,94 грн.
Відпрацьованих календарних днів за грудень 2024 та січень 2025 року 62. Середньоденне грошове забезпечення становить 785,99 грн (48731,64 грн/62 календарних днів).
Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні становить з 22.02.2025 по 13.03.2025 та складає 19 календарних днів.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яке має право позивач, становить 14 933, 81 грн (19 х 785,99).
Водночас, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Разом з тим, зміст частини першої статті 117 КЗпП України із набранням чинності Закону України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини першої статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. 
Водночас, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 наведено формулу застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У зв`язку з вищенаведеним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та зазначила, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 та Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, до обставин цієї справи, колегія суддів вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
З наявного в матеріалах справи розрахункового листа за лютий 2025 року та березень 2025 року, колегією суддів встановлено, що при звільненні позивачу було виплачено 16 065, 78 грн., при цьому, виплачена сума компенсації за невикористані відпустки складає 133 519, 53 грн та додаткова винагорода – 7 124, 94 грн, тобто загальна сума належних позивачу виплат при звільненні повинна становити 156 710, 25 грн. (16 065, 78 грн. + 133 519, 53 грн. + 7 124, 94 грн.).
Таким чином, у цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 156 710, 25 гривень (100%), з яких невиплачена сума грошового забезпечення 140 644, 47 (133 519, 53 грн. + 7 124, 94 грн.) 89, 75 %).
Обрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення, становить 14 933, 81 гривень.
Колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, вважає, що належним до виплати на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні буде складати 13 403, 09 грн. (89, 75 % від 14 933, 81 гривень).
Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 22.02.2025 по 13.03.2025 буде сума 13 403, 09 грн.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду. 
Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Враховуючи, що судом першої інстанції при визначенні розміру середнього заробітку невірно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає зміні шляхом викладення абзацу третього резолютивної частини в іншій редакції, а саме: стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2025 по 13.03.2025 у розмірі 13 403 грн (тринадцять тисяч чотириста три) грн. 09 копійок.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 по справі № 440/4660/25 - змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини в наступній редакції: «стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2025 по 13.03.2025 у розмірі 13 403 грн (тринадцять тисяч чотириста три) грн. 09 копійок».
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 року у справі № 440/4660/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	С.П. Жигилій   Т.С. Перцова