Номер провадження: 22-ц/813/2877/26 
Справа № 494/1781/24
Головуючий у першій інстанції Панчишин А. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Шахової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Березівського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог до предмету спору: ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки, додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації про речове право оренди,

встановив:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом у якому просив:
1. розірвати договір оренди земельної ділянки площею 104.58 га з кадастровим номером 5121282000:01:001:0024 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області, що був укладений 13.06.2016 року між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ОСОБА_3 ; 
2. визнати недійсною Додаткову угоду від 01.09.2016 року до Договору оренди земельної ділянки площею 104.58 га з кадастровим номером 5121282000:01:001:0024 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області, що був укладений 13.06.2016 року між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ОСОБА_3 ; 
3. скасувати державну реєстрацію про речове право оренди строком на 49 років земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 13.06.2016 року та додаткової угоди до нього від 01.09.2016 року з номером запису 14964462, яка вчинена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень з індексним номером 30046759 від 14.06.2016 року державним реєстратором Одеської філії державного підприємства “Державний інститут судових економіко - правових та технічних експертних досліджень” Іскровим Олегом Вікторовичем.
Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 104.58 га з кадастровим номером 5121282000:01:001:0024 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області, 
13.06.2016 року між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 був укладений Договір оренди землі вказаної вище земельної ділянки.
Проте, зміст вказаної довіреності позивачу не відомий, копії вказаного вище Договору оренду ОСОБА_1 видано не було, лише в усній формі повідомлено, що ОСОБА_3 буде сплачувати щорічно 15 000 гривень орендної плати, а через 10 років буде переглянуто розмір орендної плати і орендар буде платити значно більше. Але, вже 8 років орендар позивачу не платить.
При цьому відповідний Договір оренди складений виключно на користь орендатора - мізерна орендна плата, відсутність індексування плати та штрафних санкцій (пені) за несплату (розділ Орендна плата Договору), непропорційні об`єми обов`язків орендодавця та його прав, обов`язків орендаря та його прав. 
Також, за вказаним Договором орендну плату може отримувати довірена особа орендодавця - ОСОБА_4 , яка є матір`ю орендаря – відповідача ОСОБА_3 , тобто гроші у будь - якому випадку залишаються в родині ОСОБА_5 .
Додаткова ж угода від 01.09.2016 року до Договору оренди земельної ділянки укладена представником з перевищенням повноважень; волевиявлення учасника правочину - ОСОБА_1 мало бути вільним і відповідати його внутрішній волі на вчинення додаткової угоди, але позивач взагалі не знав про її вчинення та категорично проти укладення такого дискримінаційного документа проти себе та на користь відповідача; сам правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, має бути визнаний судом недійсним.
Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову.
У апеляційній скарзі ОСОБА_6 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Березівського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов.
За доводами скаржника суд першої інстанції безпідставно обмежився посиланнями на те, що він не оскаржував довіреність від 05.02.2009 року і не надав належної оцінки підставам позову, крім того помилково застосував позовну давність до спірних правовідносин, оскільки вважає, що порушення його є триваючим. Також поза увагою суду першої інстанції залишилась фіктивність наданих суду розписок про отримання орендної плати ОСОБА_4 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Аббасалієв Р.Р., заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просив залишити таку без задоволення, рішення Березівського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року без змін, як законне та обґрунтоване
У судовому засіданні 21.04.2026 року представник скаржника – адвокат Кравченко О.М. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Ільяшенко А.Л., заперечуючи апеляційної скарги ОСОБА_1 надала пояснення за її доводами та просила залишити таку без задоволення.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутності, просили залишити рішення Березівського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року без змін, а апеляційну скарга ОСОБА_1 без задоволення.
Позивач та його представник у судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи не з`явились, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виконував зобов`язання за договором оренди в частині виплати орендної плати, шляхом сплати орендної плати в грошовій та натуральній формі ОСОБА_4 , яка діяла на підставі не скасованої та не припиненої довіреності ОСОБА_1 , при цьому доказів перевищення ОСОБА_4 , наданих їй повноважень під час укладення додаткової угоди від 01.09.2016 року до Договору оренди позивачем не надано.
Крім того, суд першої інстанції виснував про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності.
Апеляційний суд погоджується висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , до якого суд дійшов з додержанням вимог матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин та у відповідності норм процесуального права, з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджуються матеріалами справи, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 104.58 га з кадастровим номером 5121282000:01:001:0024 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Заводівської сільської ради Березівського району Одеської області.
05 лютого 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 була укладена нотаріально посвідчена довіреність, відповідно до якої, позивач уповноважив на розсуд ОСОБА_4 : вчиняти від його імені всі правочини щодо користування та розпорядження всім його майном, з чого воно б не складалось та де б воно не знаходилось, зокрема договори купівлі-продажу, передача його майна в користування та будь-які інші договори; одержувати належне йому майно, гроші, вклади; підписувати від його імені усі необхідні документи, заяви, тощо.
Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Мухаір В.Т., зареєстрована у реєстрі від 05 лютого 2009 року за № 170. 
13.06.2016 року між орендодавцем ОСОБА_2 , від імені якого на підстав довіреності діяла ОСОБА_4 , та орендарем ОСОБА_3 укладений Договір оренди землі стосовно земельної ділянки площею 104.58 га з кадастровим номером 5121282000:01:001:0024 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років.
01.09.2016 року між ОСОБА_1 , від імені його діяла ОСОБА_4 , згідно довіреності від 05.02.2009 року та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 13.06.2014 року. Зокрема, доповнено п. 9 договору, абзацом такого змісту: «Орендну плату орендар отримує власноручно або довірена ним особа за довіреністю».
30.09.2016 року ОСОБА_4 , як представник позивача за довіреністю, звернулась до ОСОБА_3 як орендаря із заявою в якій просила видати їй аванс в рахунок орендної плати згідно договору оренди від 13.06.2016 року та додаткової угоди №61405886 від 01.09.2016 року у розмірі 75 000 гривень за 2017-2021 роки.
01.10.2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була укладена розписка, згідно якої відповідач передав уповноваженій особі позивача запитувану орендну плату у розмірі 75 000 грн, як аванс в рахунок орендної плати за 2017 – 2021 роки за договором оренди земельної ділянки від 13.06.2016 року.
13.11.2017 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача ОСОБА_3 із заявою, в якій просила видати їй аванс в рахунок орендної плати, згідно додаткової угоди №61405886 від 01.09.2016 року до договору оренди від 13.06.2016 року за період з 2022 року по 2042 роки насінням соняшника.
14.11.2017 року ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 укладена розписка, згідно якої відповідач передав уповноваженій особі позивача запитувану орендну плату у натуральній формі, а саме продукцією: насінням соняшника загальною масою 39 тон 375 кілограм на суму 315 000грн, як аванс в рахунок орендної плати за 2022-2042 роки за договором оренди земельної ділянки від 13.06.2016 року.
20.10.2018 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача ОСОБА_3 із заявою, в якій просила видати аванс в рахунок орендної плати згідно додаткової угоди №61405886 від 01.09.2016 року до договору оренди від 13.06.2016 року, площа земельної ділянки 104,58 га за період 2043 – 2065 роки до кінця дії договору насінням соняшника.
24.10.2018 року ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_7 укладена розписка, згідно якої відповідач передав уповноваженій особі позивача запитувану орендну плату у натуральній формі, а саме продукцією: насінням соняшника загальною масою 38 тон 334 кілограм на суму 345 000 грн, як аванс в рахунок орендної плати за 2043 – 2065 роки за договором оренди земельної ділянки від 13.06.2016 року.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно ст. 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
У статті 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
За положеннями статті 24 Закону України "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Частиною першою статті 32 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.
Водночас у пункті д) частини першої статті 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Отже, згідно зі статтями 13, 21 Закону України "Про оренду землі" основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору.
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі і припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної несплати орендної плати як підстави для розірвання як договору оренди, так і договору суборенди земельної ділянки, в той час як разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання.
Крім того, відповідно до постанови ВС у справі за № 61-8798 св19 від 31 липня 2020 року, сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору.
Згідно ст. 21 Закону України "Про оренду землі" розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
За ч.3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року по справі № 910/11027/18, а також в постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Так, звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_6 обґрунтовуючи свої вимоги послався на невиконання відповідачем ОСОБА_3 своїх зобов`язань по сплаті орендної плати, у визначеному договором від 13.06.2016 року розмірі, а також на перевищення ОСОБА_4 наданих їй повноважень, під час укладення 01.09.2016 року додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 13.06.2014 року.
Заперечуючи ж проти заявленого ОСОБА_1 позову відповідач ОСОБА_3 зауважив про повне виконання ним грошових зобов`язань за вказаним вище договором, шляхом передачі орендної плати довіреній орендодавцем ОСОБА_1 особі за довіреністю – Прус С.П., на підтвердження чого надав належним чином завірені копії розписок від 01.10.2016 року, 14.11.2017 року, 24.10.2018 року.
Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Стаття 244 ЦК України передбачає, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Згідно з частиною четвертою статті 207 ЦК України якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Відповідно до частини другої і третьої статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
У статті 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Так, зважаючи на викладене та погоджуючись із висновками суду першої інстанції, апеляційний суд виснує про необґрунтованість доводів позивача ОСОБА_1 стосовного того, що він не був обізнаний по зміст відповідної довіреності від 05 лютого 2009 року за № 170, оскільки вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом; згідно тексту довіреності, нотаріус зазначив: «Довіреність підписав ОСОБА_2 у моїй присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено».
Вказана довіреність, як односторонній правочин, позивачем не оспорюється, вимоги про її недійсність ОСОБА_1 не заявлялися. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За цих підстав, апеляційний суд вважає, що вчинення ОСОБА_4 дій від імені ОСОБА_1 щодо укладення договору оренди земельної ділянки та додаткової угоди до нього, як і отримання орендної плати, на підставі довіреності, яка не була скасована та не була визнана недійсною в установленому законом порядку, не може свідчити про перевищення нею повноважень наданих ОСОБА_1 або дію у супереч інтересів довірителя.
Окремо, апеляційний суд зауважує про суперечливість доводів ОСОБА_1 щодо обставин стосовно підписання ним вказаної довіреності від 05 лютого 2009 року за № 170. Так у суді першої інстанції наполягав на тому, що взагалі такої не підписував, натомість підписавши порожні бланки, при цьому у апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що забув про факт підписання такої.
Щодо доводів скаржника про те, що відповідні розписки від 01.10.2016 року, 14.11.2017 року, 24.10.2018 року, є фіктивними, апеляційний суд зауважує, що у порушення вимог ст. ст. 12, 77-81 ЦПК України, позивачем не було надано жодних доказів на спростування наведених відповідачем обставин, якими останній заперечував проти позову.
Так, відповідно до положень ст. ст. 83, 127 ЦПК України ОСОБА_1 не був позбавлений можливості, зокрема, заявити клопотання про проведення у справі судових експертиз із клопотанням про поновлення строку на його подання, проте не скористався таким правом, ані у суді першої інстанції, ані звертаючись до суду із апеляційною скаргою.
Так, доводи ОСОБА_1 зводяться до не підтверджених жодними доказами тверджень про несплату ОСОБА_3 орендних платежів, зловмисну змову між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та власну необізнаність як про зміст довіреності від 05 лютого 2009 року за № 170 та і договору оренди від 13.06.2014 року з додатковою угодою до нього від 01.09.2016 року.При цьому, апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на не з`ясування судом першої інстанції обставин та взагалі факту передачі отриманої довірителем орендної плати орендодавцю, оскільки такі не впливають на виконання орендарем обов`язку зі сплати орендної плати, згідно договору, факт чого позивачем не спростовано.
Апеляційний суд також відхиляє зауваження ОСОБА_1 про несправедливість укладених договору оренди та додаткової угоди до нього, нечесність його окремих пунктів, а також про те, що він не став би надавати ОСОБА_4 відповідного обсягу повноважень та укладати договір оренди на відповідних умовах, зважаючи на те, що вказані правочини ним не оспорюються, натомість підставою позову у цій справі є саме систематична несплата орендної плати та перевищення повноважень уповноваженої особи, під час укладення Додаткової угоди, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Крім того, апеляцій суд звертає увагу скаржника на те, що спільність правової позиції учасників справи не є обставиною, що свідчить про існування між ними зловмисної змови, а є реалізацією визначених ЦПК України, процесуальних прав.
Водночас, апеляційний суд вважає слушними доводи скаржника щодо безпідставності застосування судом першої інстанції строку позовної давності.
Так, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , у зв`язку із недовденністю підстав позову, у суду першої інстанції не було підстав для застосування строку позовної давності до заявлених ним ОСОБА_1 вимог.
Водночас, вказане не призвело до не правильного висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Тож, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, а отже і відсутність підстав для задоволення позову останнього.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано. 
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги позивача за своєю суттю зводяться до обґрунтування позовних вимог та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права та переоцінки доказів, що містяться у справі, яким судом надано належну правову оцінку, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи. 
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.
У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Березівського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий          Ю.П. Лозко

Судді           О.Ю. Карташов

М.В. Назарова