КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 травня 2026 року м.Київ №320/50437/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючої судді Шевченко А.В., суддів Дудіна С.О., Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Касаткіної Ю.О.,
представника позивача Боднар А.М. (у режимі відеоконференції),
представників відповідача Усенко І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» до Національного банку України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» через свого представника – адвоката Боднар Альону Миколаївну звернулося до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Національного банку України, в якому позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг № 21/351-рк від 07 квітня 2025 року «Про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» заходів впливу у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії»;
зобов`язати Національний банк України прийняти рішення, яким поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на фінансовий лізинг, факторинг, надання коштів та банківських металів у кредит, що видані згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1787 від 09 жовтня 2018 року, переоформлену відповідно до п. 1 додатка 1 постанови Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199 «Про затвердження Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг» та підпункту 1 пункту 24 розділу VII «ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії»;
визнати протиправним та скасувати рішення Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг Національного банку України про виключення Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» з Державного реєстру фінансових установ;
зобов`язати Національний банк України прийняти рішення про включення Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТГРУП» до Державного реєстру фінансових установ;
покласти всі судові витрати, пов`язані із розглядом цієї адміністративної справи на відповідача.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 02.12.2025.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 клопотання представника позивача – адвоката Боднар Альони Миколаївни про поновлення строку на подання відповіді на відзив задоволено. Поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» пропущений строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву у справі № 320/50437/25.
02.12.2025 судове засідання відкладено до 14.01.2026 о 10 год 30 хв.
14.01.2026 протокольною ухвалою суд закрив підготовче провадження, призначив судове засідання для розгляду справи по суті колегіально у складі трьох суддів на 17.02.2026 о 10 год 30 хв.
Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів, визначено колегію для розгляду справи по суті: головуюча суддя Шевченко А.В., судді Дудін С.О., Кушнова А.О.
Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. В обґрунтування позову зазначила, що рішення про відкликання ліцензії є протиправним та прийнято необґрунтовано, всупереч повноважень відповідача, без наявних на те підстав, а тому має бути скасованим.
Представники відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечували та зазначили, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.
Розглянувши подані представниками сторін документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» (код ЄДРПОУ 42017650) внесене до Державного реєстру фінансових установ 18.09.2018, мало ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання послуг з факторингу; надання послуг з фінансового лізингу; надання гарантій та поручительств, яка 19.03.2024 була переоформлена на ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом здійснення діяльності з надання фінансових послуг: фінансового лізингу, факторингу, надання коштів та банківських металів у кредит.
За результатами аналізу даних звітності за дев`ять місяців 2024 року, поданої ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» через вебпортал Національного банку України згідно з Правилами складання та подання звітності учасниками ринку небанківських фінансових послуг до Національного банку України, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 25.11.2021 № 123 (зі змінами), у вигляді файлів з показниками звітності, Національний банк України встановив, що значення розміру власного капіталу товариства станом на кінець дня 30.09.2024 становило 6 526 000 гривень, що вважається недостатнім розміром. Так, для виконання ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу товариству не вистачало власного капіталу у розмірі 13 472 000 гривень.
Національний банк України листом від 05.11.2024 № 21-0012/83658 направив ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» вимогу про надання протягом двох робочих днів Національному банку України інформації, пояснень та документів (їх копій) щодо підстав, які зумовили порушення товариством пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу.
ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» листом від 08.11.2024 № 08/11/24/1 повідомило Національний банк України про порушення товариством пруденційних вимог та зазначило, що дане порушення виникло внаслідок неналежного виконання відповідальним працівником товариства своїх трудових обов`язків. У вказаному листі ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» зазначило, що власник товариства ОСОБА_1 проводить переговори з потенційним покупцем щодо відчуження від 60% до 100% частки в статутному капіталі товариства та просило Національний банк України не застосовувати до товариства заходи впливу за виявлені порушення, повідомивши, що зміни учасників товариства планується завершити у грудні 2024 року, а пруденційні вимоги щодо достатності власного капіталу товариства будуть виконані товариством належним чином та в повному обсязі у строк до 20.01.2025.
26.11.2024 Національним банком України складено довідку про порушення № В/21-0012/147809 та 06.12.2024 доповідну записку № В/21-0008/153667.
09.12.2024 Комітет з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг Національного банку України прийняв рішення № 21/1727-рк «Про вимогу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» про вжиття заходів, спрямованих на усунення (виправлення) виявлених під час нагляду порушень та приведення діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» у відповідність з вимогами законодавства України», відповідно до якого ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» необхідно було у строк до 20.01.2025 вжити заходів для усунення (виправлення) порушення, виявленого під час нагляду, та приведення діяльності товариства у відповідність з вимогами законодавства України. 
Рішення № 21/1727-рк було надіслано ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» листом Національного банку України від 10.12.2024 № 21-0012/92680. 
11.12.2024 Національним банком України оприлюднено інформацію про рішення № 21/1727-рк на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку України.
Національний банк України листом від 11.03.2025 № 21-0013/18625 направив ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» вимогу про надання протягом двох робочих днів інформації щодо виконання/невиконання рішення № 21/1727-рк.
17.03.2025 Національним банком України складено довідку про правопорушення № В/21-0013/35228.
Національним банком України листом від 19.03.2025 № 21-0013/20893 повідомлено ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» про початок адміністративного провадження із зазначенням прав та обов`язків товариства, включаючи порядок ознайомлення з матеріалами адміністративної справи, а також способи подання ним своїх пояснень і зауважень у справі.
Національний банк України листом від 31.03.2025 № 21-0007/24621 надіслав ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» запрошення для участі в засіданні Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг Національного банку України з метою надання пояснень стосовно встановлених Національним банком України фактів вчинення товариством порушень, яке було проведено 07.04.2025 о 10:00 дистанційно за допомогою аудіовізуального зв`язку ZOOM.
03.04.2025 Національним банком України складено доповідну записку № В/21-0009/43991 про застосування до ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» заходу впливу.
07.04.2025 Комітет з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг Національного банку України прийняв рішення № 21/351-рк, яким ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» відкликав ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом здійснювати діяльність з надання фінансових послуг: надання коштів та банківських металів у кредит, факторинг та фінансовий лізинг.
Рішення № 21/351-рк надіслано ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» листом Національного банку України від 08.04.2025 № 21-0013/26995.
Відкликання ліцензії ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» на діяльність фінансової компанії відповідач обґрунтував тим, що невиконання товариством рішення №1727-рк в частині вжиття заходів, спрямованих на усунення порушення законодавства про фінансові послуги, а саме: не дотримання товариством пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу негативно впливає на забезпечення товариством фінансової стійкості (забезпечення виконання зобов`язань), а також ставить під загрозу інтереси клієнтів і кредиторів товариства як окремого надавача фінансових послуг.
Позивач, вважаючи рішення про застосування заходу впливу у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з даним позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходячи з положень норм законодавства, які діяли на момент їх виникнення, суд виходив із такого.
Відповідно до норм частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV (далі - Закон № 679-XIV) Національний банк є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. 
Відповідно до пункту 8-1 частини першої статті 7 Закону № 679-XIV однією з функцій Національного банку є здійснення державного регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі на ринках небанківських фінансових послуг за діяльністю небанківських фінансових установ, інших осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та осіб, які надають супровідні послуги, в межах, визначених Законом України «Про фінансові послуги та фінансові компанії» № 1953-IX від 14.12.2021 (далі - Закон № 1953-IX) та іншими законами України. 
Пункт 9-1 частини першої статті 7 Закону № 679-XIV передбачає, що Національний банк веде Державний реєстр фінансових установ, Державний реєстр страхових та перестрахових брокерів, а у визначених законом випадках - інші реєстри осіб, державне регулювання та нагляд за діяльністю яких здійснює Національний банк. 
Згідно із статтею 55-1 Закону № 679-XIV головна мета державного регулювання та нагляду на ринках небанківських фінансових послуг, що здійснюються Національним банком, - безпека та фінансова стабільність фінансової системи, захист інтересів вкладників і кредиторів та інших споживачів небанківських фінансових послуг та запобігання кризовим явищам. 
Національний банк здійснює функції державного регулювання та нагляду за діяльністю на ринках небанківських фінансових послуг (крім професійної діяльності та надання супровідних послуг на ринках капіталу) на індивідуальній та консолідованій основі у межах та порядку, встановлених законодавством. 
Державне регулювання ринків небанківських фінансових послуг здійснюється Національним банком України виходячи з принципу відокремлення нормативно-правового регулювання діяльності учасників цих ринків від нагляду за їх діяльністю. 
Відповідно до частини другої статті 58 Закону № 679-XIV з метою забезпечення відповідності діяльності небанківських фінансових установ вимогам законодавства для виявлення потенційних ризиків у їхній діяльності, а також мінімізації таких ризиків Національний банк у визначеному ним порядку встановлює для таких осіб пруденційні вимоги, у тому числі пруденційні нормативи. 
Статтею 61 Закону № 679-XIV встановлено, що Національний банк здійснює державне регулювання діяльності: 
банків - у формах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність», безпосередньо або через створений ним Комітет з питань нагляду та регулювання діяльності банків, оверсайта платіжної інфраструктури; 
кредитних спілок - у формах, визначених Законом України «Про кредитні спілки»; 
страховиків - у формах, визначених Законом України «Про страхування»; 
інших осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових та супровідних послуг, - у формах та у спосіб, визначені Законом № 1953-IX. 
Згідно зі статтею 2 Закону № 1953-IX цей Закон: 
1) встановлює загальні засади функціонування ринку фінансових послуг, діяльності надавачів фінансових та/або супровідних послуг, державного регулювання та нагляду за такою діяльністю, а також захисту прав клієнтів; 
2) визначає правовий статус фінансових компаній та ломбардів, організаційно-правові засади їх створення, діяльності, реорганізації та припинення діяльності з надання фінансових послуг, а також повноваження Регулятора щодо державного регулювання та нагляду за такими установами. 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1953-IX видами фінансових послуг є: 
1) страхування; 
2) надання коштів та банківських металів у кредит; 
3) залучення коштів та банківських металів, що підлягають поверненню; 
4) фінансовий лізинг; 
5) факторинг; 
6) надання гарантій; 
7) торгівля валютними цінностями; 
8) фінансові платіжні послуги; 
9) фінансові послуги, що надаються в межах професійної діяльності на ринках капіталу, передбаченої частиною другою статті 41 Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки».
До фінансової послуги із залучення коштів та банківських металів, що підлягають поверненню, від необмеженого кола осіб, не відноситься залучення коштів шляхом емісії/видачі/укладення фінансових інструментів (крім ощадних сертифікатів банку) у порядку, встановленому Законом України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону № 1953-IX державне регулювання та нагляд за діяльністю з надання фінансових послуг здійснюють: щодо діяльності з надання фінансових послуг, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 4 цього Закону, та супровідних до них послуг - Національний банк України. 
Частиною першою статті 29 Закону № 1953-IX встановлено, що фінансова компанія - це фінансова установа, яка на підставі відповідної ліцензії має право здійснювати діяльність з надання одного або декількох з таких видів фінансових послуг: 1) надання коштів та банківських металів у кредит; 2) надання гарантій; 3) факторинг; 4) фінансовий лізинг; 5) торгівля валютними цінностями; 6) фінансові платіжні послуги з переказу коштів без відкриття рахунку та/або із здійснення еквайрингу платіжних інструментів. 
Фінансова компанія надає фінансові послуги, передбачені пунктами 1-4, 6 частини першої цієї статті, на підставі ліцензії на діяльність фінансової компанії (абзац 1 частини четвертої статті 29 Закону № 1953-IX). 
Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 1953-IX вимоги до фінансових компаній, ломбардів визначаються цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора. Регулятор має право визначати додаткові вимоги до юридичних осіб, які до звернення за отриманням ліцензії на діяльність фінансової компанії або ліцензії на діяльність ломбарду здійснювали іншу господарську діяльність. 
Частиною другою статті 39 Закону № 1953-IX встановлено, що Регулятор має право: 
1) встановлювати критерії та вимоги до діяльності фінансової компанії, ломбарду відповідно до статті 21 цього Закону; 
2) вимагати від фінансової компанії, ломбарду, їх керівників вжиття заходів, спрямованих на приведення діяльності фінансової компанії, ломбарду у відповідність з вимогами законодавства України; 
3) встановлювати обмеження і заборони у випадках, передбачених цим Законом. 
Згідно з частиною третьою статті 39 Закону № 1953-IX Регулятор має право своїми нормативно-правовими актами встановлювати вимоги (включаючи пруденційні вимоги та вимоги щодо дотримання ринкової поведінки) щодо діяльності з надання фінансових послуг фінансовою компанією, ломбардом. Регулятор має право, зокрема, встановити вимоги до достатності капіталу, ліквідності, кредитного ризику, лімітів кредитування пов`язаних осіб, а також додаткові вимоги до власного капіталу фінансових компаній, ломбардів. 
Регулятор має право встановити пруденційні вимоги до фінансових компаній, ломбардів з метою забезпечення: 
1) фінансової стійкості та платоспроможності фінансових компаній, ломбардів, які надають окремі види фінансових послуг або є учасниками фінансової групи; 
2) захисту прав клієнтів фінансових компаній, ломбардів; 
3) фінансової стабільності та мінімізації системних ризиків. 
Регулятор встановлює пруденційні вимоги до фінансових компаній, ломбардів з урахуванням розміру, складності, обсягів, видів, характеру здійснюваних фінансовими компаніями, ломбардами операцій, організаційної структури та ризиків, притаманних діяльності фінансових компаній та ломбардів. 
Частинами четвертою-п`ятою статті 39 Закону № 1953-IX встановлено, що фінансова компанія, ломбард протягом усього часу своєї діяльності повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора, у тому числі пруденційним вимогам, зазначеним у частині третій цієї статті. 
Керівники фінансової компанії, ломбарду та власники істотної участі у фінансовій компанії, ломбарді зобов`язані протягом усього часу, упродовж якого вони зберігають свій статус або мають істотну участь у фінансовій компанії, ломбарді, відповідати вимогам, встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора. 
Відповідно до статті 46 Закону № 1953-IX Регулятор здійснює нагляд за діяльністю фінансових компаній, ломбардів із застосуванням ризик-орієнтованого підходу та принципу співмірності (пропорційності) відповідно до цього Закону, інших законів України та нормативно-правових актів Регулятора. 
У межах здійснення нагляду Регулятор має право: 1) застосовувати коригувальні заходи; 2) застосовувати заходи впливу; 3) письмово вимагати від фінансової компанії, ломбарду інформацію та копії документів, а також письмові пояснення з питань їх діяльності; 4) проводити інспекційні перевірки. 
Фінансова компанія, ломбард, їх керівники (керівник) зобов`язані (зобов`язаний) надавати на письмову вимогу Регулятора інформацію та копії документів, передбачені пунктом 3 частини другої цієї статті. 
У межах здійснення нагляду за діяльністю фінансових компаній та ломбардів днем початку адміністративного провадження за ініціативою Регулятора є день складення ним документа, в якому зафіксовано обставини, що можуть бути підставою для прийняття Регулятором індивідуального акта щодо фінансової компанії або ломбарду. Документи, в яких фіксуватимуться такі обставини, визначаються нормативно-правовими актами Регулятора. 
Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 1953-IX Регулятор має право застосовувати до фінансової компанії, ломбарду коригувальні заходи або заходи впливу. 
Згідно з пунктом 13 частини четвертої статті 48 Закону № 1953-IX Регулятор адекватно вчиненому порушенню та/або рівню загрози, у разі порушення фінансовими компаніями, ломбардами, їх посадовими особами, керівниками, власниками істотної участі вимог цього Закону та/або інших законів та/або нормативно-правових актів, вимог, рішень та/або розпоряджень Регулятора; та/або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам клієнтів чи кредиторів фінансової компанії, ломбарду та/або застосування іноземними державами або міждержавними об`єднаннями, або міжнародними організаціями санкцій до фінансової компанії, ломбарду чи власника істотної участі у них, що становлять загрозу інтересам клієнтів та кредиторів фінансової компанії, ломбарду та/або стабільності фінансової системи, застосовує один чи декілька заходів впливу, до яких належать: відкликання ліцензії фінансової компанії, ломбарду. 
Відповідно до частини п`ятої статті 48 Закону № 1953-IX вибір адекватних заходів впливу, які застосовуються до фінансової компанії, ломбарду, їх посадових осіб, керівників, власників істотної участі, має здійснюватися з урахуванням: 
1) характеру допущених порушень, повторності та/або систематичності їх здійснення; 
2) причин, які зумовили виникнення виявлених порушень; 
3) особливостей виду діяльності на ринку фінансових послуг, характеру і обсягів послуг, які надаються; 
4) загального фінансового стану фінансової компанії, ломбарду, їх посадових осіб, керівників, власників істотної участі; 
5) ступеня відповідальності фінансової компанії, ломбарду, рівня співпраці з Регулятором, наявності чи відсутності у фінансової компанії, ломбарду випадків притягнення до відповідальності за вчинення порушення законодавства України, а також заходів, вжитих фінансовою компанією, ломбардом з метою запобігання повторному вчиненню порушення; 
6) оцінки можливих негативних наслідків для клієнтів і кредиторів фінансової компанії, ломбарду або для фінансової стабільності. 
Частинами 6-9 статті 48 Закону № 1953-IX передбачено, що Регулятор не застосовує заходи впливу у разі, якщо порушення та його наслідки усунені порушником самостійно до прийняття Регулятором рішення про застосування заходу впливу, крім випадків застосування заходу впливу у вигляді штрафних санкцій за порушення, передбачені статтею 28 цього Закону. 
Рішення про застосування заходу впливу може бути оскаржено у судовому порядку відповідно до закону. 
Рішення Регулятора про застосування заходу впливу обов`язково має містити: 
1) відомості про встановлені обставини (факти); 
2) кількісні та якісні оцінки, висновки Регулятора, включаючи обґрунтування адекватності застосування відповідного заходу впливу на підставі встановлених обставин (фактів); 
3) відомості про результати розгляду пояснень/заперечень фінансової компанії, ломбарду, їх посадових осіб або іншої особи, яка стала об`єктом перевірки Регулятора, щодо якої прийнято рішення (за наявності); 
4) відомості, передбачені частиною п`ятою статті 56 Закону України «Про Національний банк України». 
Регулятор у разі розгляду питань про застосування заходів впливу або коригувальних заходів до фінансової компанії, ломбарду запрошує для надання пояснень уповноважену особу (уповноважених осіб) цієї фінансової компанії, ломбарду або іншу особу, яка стала об`єктом перевірки Регулятора та щодо якої має бути прийнято таке рішення, крім випадку прийняття Регулятором рішення про застосування коригувальних заходів до необмеженого кола фінансових компаній, ломбардів. 
У такому разі Регулятор не менше ніж за два робочі дні до дати розгляду питання про застосування заходів впливу або коригувальних заходів надсилає у визначені ним порядку та спосіб запрошення фінансовій компанії, ломбарду. Неявка уповноваженої особи фінансової компанії, ломбарду, власника істотної участі у фінансовій компанії, ломбарді не перешкоджає розгляду Регулятором такого питання та прийняттю рішення по суті. 
З системного аналізу викладеного вбачається, Національний банк України є регулятором щодо діяльності з надання фінансових послуг, зокрема фінансового лізингу, факторингу, надання коштів та банківських металів у кредит, та має право своїми нормативно-правовими актами встановлювати вимоги (включаючи пруденційні вимоги та вимоги щодо дотримання ринкової поведінки) щодо діяльності з надання фінансових послуг фінансовою компанією, ломбардом, має право, зокрема, встановити вимоги до достатності капіталу, ліквідності, кредитного ризику, лімітів кредитування пов`язаних осіб, а також додаткові вимоги до власного капіталу фінансових компаній, з метою забезпечення фінансової стійкості та платоспроможності фінансових компаній, ломбардів, які надають окремі види фінансових послуг або є учасниками фінансової групи, захисту прав клієнтів фінансових компаній, фінансової стабільності та мінімізації системних ризиків, та, відповідно, застосовувати до фінансової компанії заходи впливу, у тому числі у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських установ оскаржуваного рішення від 07.04.2025 № 21/351-рк про застосування до позивача заходу впливу у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії стало порушення ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу, а саме: станом на 30.09.2024 розмір власного капіталу ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» становив 6 526 000 гривень, при встановленому в пункті 13 Положення про пруденційні вимоги до фінансових компаній, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27.12.2023 № 192 (зі змінами), розміру власного капіталу фінансової компанії, до ліцензії якої включено право на надання двох чи більше видів фінансових послуг, - 20 мільйонів гривень (тобто менше на 13 472 000 гривень).
ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» не усунуло порушення пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу у встановлений рішенням № 21/1727-рк строк, та не подало до Національного банку України звіт про усунення (виправлення) виявленого порушення та приведення діяльності ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» у відповідність з вимогами законодавства України та документи (їх копії) та/або інформацію, що підтверджують усунення (виправлення) ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» виявлених порушень та приведення діяльності ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» у відповідність з вимогами законодавства України. 
ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» порушено вимогу законодавства України з питань регулювання ринків небанківських фінансових послуг, а саме: пункту 43 глави 3 розділу ІІ Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2023 року № 199 (зі змінами), та не виконано рішення № 21/1727-рк. 
У свою чергу, позивач не заперечує, що розмір власного капіталу ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» станом на 30.09.2024 становить 6 526 000 гривень, у той час наполягає, що відповідач мав застосувати до товариства будь-який інший захід впливу, відмінний від відкликання ліцензії.
Суд відхиляє такі твердження позивача, з огляду на таке.
Із матеріалів даної справи вбачається, що з 19.03.2024 ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» переоформлено ліцензію на діяльність фінансової компанії з правом здійснення діяльності з надання трьох фінансових послуг: фінансового лізингу, факторингу, надання коштів та банківських металів у кредит.
Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199 затверджено Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності з надання фінансових послуг (далі - Положення № 199). Це Положення розроблене згідно із Законами України «Про Національний банк України», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про страхування», «Про кредитні спілки», «Про споживче кредитування», «Про валюту і валютні операції», «Про платіжні послуги». 
Пунктом 6 Положення № 199 визначено, що це Положення визначає порядок та процедури авторизації діяльності осіб, які мають намір здійснювати/право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, та умови здійснення ними діяльності з надання фінансових послуг, включаючи вимоги, обов`язкові для виконання надавачами фінансових послуг, державне регулювання і нагляд за якими здійснює Національний банк, під час здійснення ними діяльності з надання фінансових послуг.
Відповідно до абзацу другого пункту 176 глави 14 розділу ІІ Положення № 199 фінансова компанія, ломбард, а також оператор поштового зв`язку, який має ліцензію на здійснення валютних операцій в частині торгівлі валютними цінностями в готівковій формі, зобов`язані протягом строку дії ліцензії забезпечувати наявність власного капіталу, який дорівнює або перевищує розмір мінімального статутного капіталу, установленого частинами третьої і четвертою статті 33 Закону № 1953-IX. Фінансова компанія зобов`язана протягом строку дії ліцензії дотримуватися також додаткових вимог до власного капіталу, визначених нормативно-правовим актом Національного банку про пруденційні вимоги до фінансових компаній.
Пруденційні вимоги щодо достатності власного капіталу фінансової компанії та дотримання нормативу левериджу встановлюються Положенням про пруденційні вимоги до фінансових компаній, затвердженим постановою Національного банку від 27.12.2023 № 192 (далі – Положення № 192).
Це Положення встановлює пруденційні вимоги щодо: 1) достатності власного капіталу фінансової компанії; 2) дотримання нормативу левериджу.
Вимоги цього Положення поширюються на фінансові компанії, крім Фонду часткового гарантування кредитів у сільському господарстві (пункти 3-4 Положення № 192).
Відповідно до абзацу третього підпункту 1 пункту 8 Положення № 192 фінансова компанія зобов`язана щодня протягом усього строку дії ліцензії на діяльність фінансової компанії виконувати вимоги щодо достатності власного капіталу, визначені в пунктах 12-16 цього Положення, та дотримуватися значення нормативу левериджу, визначеного в пункті 19 цього Положення.
Аналізуючи вказані приписи законодавства, суд встановив, що усі фінансові компанії, у тому числі ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП», повинні дотримуватись установлених ліцензійних вимог до діяльності з надання фінансових послуг, у тому числі пруденційних вимог щодо достатності власного капіталу фінансової компанії, та враховувати зазначені вимоги, як визначальні для самої можливості ведення такого виду діяльності. Зазначені вимоги є однаковими для усіх фінансових компаній, тобто усі фінансові компанії знаходяться в рівних умовах.
Так, пунктом 12 Положення № 192 встановлено, що власний капітал фінансової компанії, до ліцензії якої включено право на надання одного (єдиного) виду фінансових послуг, є достатнім, якщо його розмір не менший ніж: 
1) 20 мільйонів гривень - для надання гарантій; 
2) 15 мільйонів гривень - для торгівлі валютними цінностями в готівковій формі; 
3) 10 мільйонів гривень - для надання коштів та банківських металів у кредит або факторингу, або фінансового лізингу.
Згідно з пунктом 13 Положення № 192 власний капітал фінансової компанії, до ліцензії якої включено право на надання двох чи більше видів фінансових послуг (крім надання гарантій та/або торгівлі валютними цінностями в готівковій формі), є достатнім, якщо його розмір не менший ніж 10 мільйонів гривень та додатково не менший ніж п`ять мільйонів гривень із розрахунку на кожен включений до ліцензії вид фінансових послуг, починаючи з другого.
З наведеного вбачається, що розмір власного капіталу позивача, як установи, яка мала ліцензію на надання трьох фінансових послуг: фінансового лізингу, факторингу, надання коштів та банківських металів у кредит, мав становити не менше 20 мільйонів гривень, натомість, значення розміру власного капіталу ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» станом на кінець дня 30.09.2024 становить 6 526 000 гривень (що не заперечується позивачем), що вважається недостатнім розміром.
Отже, для виконання ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу товариству не вистачало власного капіталу у розмірі 13 472 000 гривень, що відповідно є порушенням абзацу третього підпункту 1 пункту 8 Положення № 192, абзацу другого пункту 176 глави 14 розділу ІІ Положення № 199.
Суд не погоджується з твердженням позивача, що Національний банк України не мав права направляти ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» вимогу від 05.11.2024.
Пунктом 2 постанови Правління Національного банку від 27.12.2023 № 192 «Про затвердження Положення про пруденційні вимоги до фінансових компаній» встановлено обов`язок всім фінансовим компаніям забезпечити до 01.07.2024 приведення своєї діяльності у відповідність до вимог Положення № 192. 
Відповідно до пункту 9 Положення № 192 фінансова компанія повідомляє Національний банк про порушення пруденційної вимоги в листі, який має бути підписаний керівником (особою, яка виконує обов`язки керівника) фінансової компанії (далі – лист про порушення), із зазначенням у листі:
1) повного найменування та коду фінансової компанії в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України;
2) інформації про те, яку саме пруденційну вимогу порушено фінансовою компанією та про причини її порушення;
3) фактичного значення розміру власного капіталу, дати (дат) порушення пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу, а також розрахунку власного капіталу [розрахунок подається шляхом надання інформації про складові власного капіталу станом на дату (дати) порушення пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу] – у разі порушення вимог щодо достатності власного капіталу, визначених у пунктах 12-16 цього Положення (якщо відповідна вимога поширюється на фінансову компанію);
4) фактичного значення нормативу левериджу, дати (дат) його порушення, а також розрахунку нормативу левериджу [розрахунок подається шляхом надання інформації про фактичне значення всіх показників, зазначених у пункті 18 цього Положення, станом на дату (дати) порушення нормативу левериджу] – у разі порушення нормативного значення нормативу левериджу, визначеного в пункті 19 цього Положення;
5) інформацію про усунення фінансовою компанією порушення пруденційної вимоги (зазначається, якщо фінансова компанія усунула порушення пруденційної вимоги до надсилання Національному банку листа про порушення). Фінансова компанія, яка зазначила в листі про порушення інформацію про усунення порушення пруденційної вимоги, зобов`язана надіслати Національному банку разом із таким листом документи/копії документів, що підтверджують усунення порушення пруденційної вимоги.
Отже, протягом встановленого законодавством перехідного періоду, а саме з 01.01.2024 до 01.07.2024, усі фінансові компанії, у тому числі ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП», повинні були привести свою діяльність у відповідність до Положення № 192, а у разі неможливості вчасно збільшити свій власний капітал – повідомити про це регулятора.
Судом встановлено, що ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» не повідомляло Національний банк України про порушення товариством пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу, вказане порушення було виявлено регулятором самостійно на підставі аналізу даних звітності товариства за вищевказаний період часу. Отже, позивач у встановлений законодавством семимісячний строк не вжив жодних заходів, спрямованих на виконання установленої законодавством пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу, а також не повідомив Національний банк про вказане порушення, як того вимагає пункт 9 Положення № 192.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 46 Закону № 1953-IX, пункту 12 розділу ІІІ Положення про здійснення безвиїзного нагляду за діяльністю з надання фінансових та супровідних послуг, затвердженого постановою Правління Національного банку від 14.12.2023 № 162 (Положення № 162) Регулятор має право письмово вимагати від фінансової компанії інформацію та копії документів, а також письмові пояснення з питань їх діяльності.
Разом з тим, у пункті 43 глави 3 розділу IIІ Положення № 199 зазначено, що надавач фінансових послуг зобов`язаний протягом усього строку дії ліцензії дотримуватися вимог законодавства України з питань регулювання ринків небанківських фінансових послуг, виконувати вимоги цього положення, а також виконувати вимоги, розпорядження, рішення Національного банку (включаючи ті, що стосуються усунення виявлених порушень вимог, передбачених цим положенням), надавати на вимогу Національного банку інформацію, документи і звітність у встановлений Національним банком строк.
Водночас пунктом 44 частини першої статті 1 Закону № 1953-IX чітко визначено, що пруденційні вимоги – якісні та кількісні (включаючи пруденційні нормативи) вимоги, що встановлюються Регулятором з метою забезпечення відповідності діяльності фінансової установи вимогам законодавства, а також для виявлення потенційних ризиків у діяльності фінансових установ та їх мінімізації.
Суд погоджується із доводами відповідача, що з метою оцінки фінансового стану та виявлення потенційних ризиків у діяльності фінансових установ, а також мінімізації таких ризиків і своєчасного реагування на можливі негативні наслідки в діяльності таких осіб, Національний банк України зобов`язаний реагувати на такі порушення. 
Неможливість здійснення оцінки Національним банком України відповідності фінансового/майнового стану прямих і кінцевих власників істотної участі в небанківській фінансовій установі створює суттєві ризики несвоєчасного виконання або невиконання небанківською фінансовою установою власних зобов`язань перед клієнтами та іншими кредиторами, а відтак з метою досягнення мети державного регулювання ринку фінансових послуг Національний банк України мав право направляти ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» вимогу від 05.11.2024.
Суд встановив, що вимога Національного банку України від 05.11.2024 була надіслана позивачу з метою отримання інформації щодо обставин виявленого Національним банком порушення, а дводенний строк визначений цією вимогою передбачав інформування регулятора про виконання/невиконання товариством установленого законодавством обов`язку, у тому числі про строки та заплановані заходи щодо усунення товариством порушення. Отже, вказана вимога була направлена відповідачем з метою реагування на виявлене порушення та встановлення причин його вчинення позивачем.
Проаналізувавши зміст листа ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» від 08.11.2024, суд встановив, що у своїй відповіді на вимогу від 05.11.2024 товариство підтвердило порушення ним пруденційної вимоги щодо достатності капіталу та запевнило Національний банк України, що усунить порушення у строк до 20.01.2025.
Суд погоджується із доводами відповідача, що неналежна організація процесу діяльності ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП», виникнення організаційних труднощів для приведення діяльності товариства у відповідність до пруденційних вимог, у тому числі для своєчасного подання інформації/документів Національному банку України, не свідчить про наявність об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру для порушення товариством вимог законодавства.
Поряд з цим суд критично оцінює посилання позивача, що збільшення власного капіталу ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» було можливо виключно завдяки відчуження від 60% до 100% частки в статутному капіталі товариства.
Суд погоджується із доводами відповідача, що пояснення ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» від 08.11.2024, у тому числі ті, що викладені в заявах по суті справи та в судовому засіданні представником позивача, не спростовують факт порушення товариством пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу, зокрема строк виконання ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» вимог Національного банку України не може ставитись в залежність від ймовірних угод товариства з іншими особами.
Суд зауважує, що підприємство регулює різні види власного капіталу відповідно до вимог законодавства України та затверджених П(С)БО. Склад власного капіталу наведено у першому розділі пасиву Балансу (ф. №1) Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», який включає статутний капітал, пайовий капітал, додатковий вкладений капітал, інший додатковий капітал, резервний капітал, нерозподілений прибуток, неоплачений капітал, вилучений капітал. 
Отже, поняття власного капіталу є ширшим ніж поняття статутного капіталу, а збільшення власного капіталу може відбуватися також шляхом збільшення інших складових власного капіталу (резервного капіталу, неоплаченого капіталу, вилученого капіталу, та/або нерозподіленого прибутку). 
На переконання суду, відсутність у ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» інших джерел збільшення власного капіталу не є підставою для звільнення товариства від відповідальності за недотримання товариством пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу та не може нівелювати виявлене порушення.
Щодо тверджень позивача про «похідну незаконність» (доктрина «плодів отруєного дерева»), слід зазначити таке.
Вказана доктрина застосовується виключно у кримінальному процесі та не є нормою, яка підлягає застосуванню при адміністративному оскарженні рішень суб`єктів владних повноважень. У контексті справ про застосування заходів впливу Національним банком України підставою для визнання доказів недопустимими є або відсутність повноважень на отримання документів або здобуття їх із прямим порушенням закону чи права особи (втручання у приватне життя, адвокатську таємницю тощо).
Докази, покладені в основу рішення № 21/351-рк, отримані виключно в межах повноважень, відповідно до статті 7 Закону № 679-XIV, статті 57 Закону № 1953-IX та пункту 12 розділу ІІІ Положення № 162. Усі документи, зазначені в оскаржуваному рішенні (звітність та вихідний лист), були надані Національному банку України ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» та отримані регулятором в рамках здійснення ним нагляду за товариством. Крім того, отримана Національним банком України інформація є наявною у документації, яку товариство зобов`язане вести згідно із законодавством.
Отже, доктрина «плодів отруєного дерева» є суто кримінально-правовим принципом, який стосується недопустимості доказів, отриманих шляхом порушення права особи на захист, недоторканність приватного життя тощо. В адміністративному процесі, а особливо у публічно-правових спорах із суб`єктом владних повноважень, питання допустимості доказів вирішується виключно з огляду на наявність повноважень органу та добровільність/законність джерела.
Як стверджує відповідач, жоден доказ у даній справі не отриманий шляхом тиску, обману, порушення прав особи чи виходу за межі повноважень. Навпаки - всі документи підтверджені самим позивачем і ним же підписані. Відтак, підстав вважати докази недопустимими немає.
Отже, посилання позивача на «концепцію плодів отруєного дерева» є неправомірним як з формального, так і зі змістовного боку. Застосування цієї концепції у сфері адміністративного права не є абсолютним і в кожному випадку потребує індивідуальної оцінки з урахуванням характеру доказу, способу його отримання та наявності/відсутності істотних порушень прав особи.
Щодо тверджень позивача про порушення його права на мирне володіння майном, суд зазначає, що законодавством України установлені ліцензійні, пруденційні вимоги до провадження діяльності з надання фінансових послуг, однією з яких є вимога щодо достатності власного капіталу. Дотримання вказаних вимог дає право надавачу фінансових послуг надавати фінансові послуги відповідно до отриманої ліцензії. Відповідно наслідком недотримання фінансовою компанією пруденційних вимог – є застосування до неї заходу впливу у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії.
Відповідно до пунктів 1.3.6 та 7.1 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку нематеріальних активів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 16.11.2009 № 1327, ліцензія на провадження певної господарської діяльності є лише нематеріальним активом, що входить до складу майна, яким володіє юридична особа. 
Суд зазначає, що рішення № 21/351-рк жодним чином не порушує можливість позивача здійснювати господарську діяльність та не позбавляє позивача права на мирне володіння майном. 
Колегія суддів ураховує факт, що ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» не усунуло порушення пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу у встановлений рішенням № 21/1727-рк строк, не подало до Національного банку України звіт про усунення (виправлення) виявлених порушень та приведення діяльності товариства у відповідність з вимогами законодавства України, а також документи (їх копії) та/або інформацію, що підтверджують усунення (виправлення) товариством виявлених порушень та приведення діяльності товариства у відповідність з вимогами законодавства України, як того вимагає підпункт 268 пункту 37 розділу V Положення № 183. Позивач також не виконав вимогу відповідача від 11.03.2025, не виявив намір взяти участь у засіданні комітету й не подавав клопотання про продовження строку, встановленого рішенням № 21/1727-рк. Станом на 07.04.2025 (дату прийняття рішення про відкликання ліцензії) позивачем не усунуто порушення пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу. 
Суд відхиляє доводи позивача про недостатність двомісячного строку на приведення діяльності товариства у відповідність згідно з підпунктом 267 пункту 37 глави V розділу V Положення № 183, оскільки вони не відповідають обставинам даної справи.
Позивач невірно тлумачить зміст положення підпункту 267 пункту 37 глави V розділу V Положення № 183, відповідно до якого вимога до фінансової компанії, її керівників про вжиття заходів, спрямованих на усунення (виправлення) виявлених під час нагляду порушень та приведення діяльності фінансової компанії у відповідність з вимогами законодавства України не застосовується, якщо фінансова компанія допустила порушення вимог Закону № 1953-IX та/або інших законів України, та/або нормативно-правових актів Національного банку, вимог, рішень та/або розпоряджень Національного банку, для усунення якого потрібно більше ніж два місяці. 
ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» не дотрималось установлених ліцензійних вимог до діяльності з надання фінансових послуг, у тому числі пруденційних вимог щодо достатності власного капіталу фінансової компанії, які є визначальними для самої можливості ведення такого виду діяльності. Тобто, зазначене порушення свідчить про неможливість ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» здійснювати таку діяльність в принципі, а не протягом певного часу.
Суд також враховує, що позивач не усунув порушення пруденційної вимоги щодо достатності власного капіталу у період з 01.01.2024 до 07.04.2025 (1 рік 4 місяці). 
Суд не погоджується із доводами представника позивача, що Національним банком України не доведено наявність суспільної необхідності анулювання ліцензії на здійснення фінансової діяльності, а також неможливість застосування до ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» інших заходів впливу, передбачених чинним законодавством.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 50 Закону № 1953-IX, підпункту 4 пункту 809 глави 76 розділу ХІІ Положення № 199, підпункту 1 пункту 364 глави 48 розділу V Положення № 183 Регулятор приймає рішення про відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії, зокрема з підстави невиконання фінансовою компанією вимоги Регулятора про усунення виявлених порушень або вимог, встановлених цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора, що регулюють умови ліцензування діяльності з надання фінансових послуг. 
Зазначена норма є імперативною.
Вибір адекватних заходів впливу, які застосовуються до фінансової компанії, ломбарду, їх посадових осіб, керівників, власників істотної участі, має здійснюватися з урахуванням характеру допущених порушень, повторності та/або систематичності їх здійснення; причин, які зумовили виникнення виявлених порушень; особливостей виду діяльності на ринку фінансових послуг, характеру і обсягів послуг, які надаються; загального фінансового стану фінансової компанії, ломбарду, їх посадових осіб, керівників, власників істотної участі; ступеня відповідальності фінансової компанії, ломбарду, рівня співпраці з Регулятором, наявності чи відсутності у фінансової компанії, ломбарду випадків притягнення до відповідальності за вчинення порушення законодавства України, а також заходів, вжитих фінансовою компанією, ломбардом з метою запобігання повторному вчиненню порушення; оцінки можливих негативних наслідків для клієнтів і кредиторів фінансової компанії, ломбарду або для фінансової стабільності (частина 5 статті 48 Закону № 1953-IX).
Отже, якщо небанківська фінансова установа порушує законодавство України у сфері надання фінансових послуг, не виконує вимоги Національного банку, то відповідно така фінансова установа несе відповідну відповідальність, у тому числі за наслідки, спричинені вчиненням нею порушення. 
При цьому, суд враховує, що державне регулювання ринків небанківських фінансових послуг здійснюється Національним банком України виходячи з принципу відокремлення нормативно-правового регулювання діяльності учасників цих ринків від нагляду за їх діяльністю, для виявлення потенційних ризиків у їхній діяльності, а також мінімізації таких ризиків Національний банк у визначеному ним порядку встановлює для таких осіб пруденційні вимоги, у тому числі пруденційні нормативи. 
Національний банк України відповідно до законодавства наділений виключними повноваженнями самостійно визначати вид застосованого заходу впливу виявленим порушенням, оскільки саме Національний банк України як суб`єкт владних повноважень наділений правом та має об`єктивні можливості безпосередньо оцінювати показники діяльності піднаглядних Національному банку осіб. 
Безумовно, такі дискреційні повноваження Національний банк України реалізує шляхом, зокрема і встановленням пруденційних вимог, оцінки показників діяльності фінансових установ, запобігання порушенню інтересів клієнтів та кредиторів.
Найпоширеніше та основоположне поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. 
Визначення дискреційного повноваження нещодавно уведене й у національному законодавстві й міститься у пункті 7 частини першої статті 2 Закону України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX «Про адміністративну процедуру», відповідно до якого дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
У підпункті 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018, Суд, ураховуючи юридичні позиції, раніше викладені у Рішеннях від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016 та Доповідь «Верховенство права», схвалену Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), зазначав, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи. 
За пунктами 44-51 вищезазначеної Доповіді принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. 
Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, щоб особа мала можливість скерувати свою поведінку. 
Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. 
Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. 
У рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) зазначено, що при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». 
Тож заходи впливу, які вживає Національний банк України, не вибувають з під судового контролю адміністративних судів.
Умови правомірності адміністративного акта визначені статтею 87 Закону України «Про адміністративну процедуру», відповідно до якої адміністративний акт є правомірним, якщо він прийнятий компетентним адміністративним органом відповідно до закону, що діяв на момент прийняття акта. Протиправним є адміністративний акт, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою цієї статті, зокрема:
1) прийнятий адміністративним органом, що:
а) не мав на це повноважень;
б) використав дискреційні повноваження незаконно;
2) суперечить положенням закону щодо форми та змісту адміністративного акта;
3) порушує норми матеріального права;
4) не відповідає принципам адміністративної процедури.
Порушення адміністративним органом передбаченої законом адміністративної процедури, якщо воно не вплинуло і не могло вплинути на правомірність вирішення справи по суті, не спричиняє протиправності адміністративного акта.
Щодо позовних вимог ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» про зобов`язання Національного банку України прийняти рішення про поновлення ліцензії та прийняти рішення про включення до Державного реєстру фінансових установ суд зазначає таке.
Найважливішим конституційним принципом, визначеним статтею 6 Конституції України, є розподіл державної влади на законодавчу, виконавчу і судову, кожна з яких діє незалежно та самостійно. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.
Поділ влади на три галузі передбачає принцип розподілу і збалансування державно-владних повноважень за принципом компетентності між різними державними органами, при цьому, органи судової влади не наділені повноваженнями перебирати на себе функції органів влади інших галузей.
Прийняття Національним банком України рішення про відкликання ліцензій, рішення про виключення фінансових установ з Державного реєстру фінансових установ, а також рішення про видачу ліцензій та включення фінансових установ до Державного реєстру фінансових установ є виключними повноваженнями Національного банку.
Відповідно до частини першої статті 35 Закону № 1953-IX юридична особа, яка має намір здійснювати діяльність фінансової компанії, ломбарду, набуває статусу фінансової установи і права на здійснення діяльності з надання певних фінансових послуг після отримання ліцензії.
Згідно зі статтею 36 Закону № 1953-IX для отримання ліцензії заявник зобов`язаний подати до Національного банку України всі документи та інформацію, визначені цією статтею.
Так, юридична особа, яка має намір отримати ліцензію на діяльність фінансової компанії або ліцензію на діяльність ломбарду (далі – заявник), подає до Регулятора відповідно до вимог, у порядку та за формою, що встановлені нормативно-правовими актами Регулятора:
1) заяву про видачу ліцензії;
2) документи, що містять загальний опис бачення започаткування, організації та подальшого розвитку бізнесу заявника;
3) документи, необхідні для ідентифікації та оцінки відповідності засновників та/або учасників (для засновника або учасника – юридичної особи – також і членів її виконавчого органу та/або наглядової ради) заявника вимогам, установленим цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора;
4) документи, необхідні для ідентифікації та оцінки відповідності власників істотної участі (для власника істотної участі – юридичної особи – також і членів її виконавчого органу та/або наглядової ради) та всіх осіб, які здійснюють опосередковане володіння істотною участю у заявнику, вимогам, встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора;
5) документи, необхідні для перевірки джерел походження коштів для формування статутного капіталу заявника;
6) документи, необхідні для ідентифікації та оцінки відповідності керівників заявника (а в разі передачі на аутсорсинг функції з ведення бухгалтерського обліку та/або функції з управління ризиками, якщо Регулятором встановлені вимоги до системи управління ризиками, – також осіб, які відповідатимуть за здійснення відповідної функції) кваліфікаційним вимогам, встановленим цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора, а також документи, що підтверджують проведену заявником перевірку відповідності його керівників кваліфікаційним вимогам;
7) документи, що містять відомості про структуру власності заявника;
8) документи, що містять інформацію про систему управління заявником, у тому числі систему корпоративного управління, систему внутрішнього контролю, організаційну структуру заявника;
9) документи, що підтверджують наявність затверджених політик та внутрішніх положень заявника, визначених законом та нормативно-правовими актами Регулятора, або копії таких політик та положень;
10) висновок (попередній висновок) Антимонопольного комітету України стосовно концентрації та/або дозвіл Антимонопольного комітету України на концентрацію у випадках, передбачених законодавством України;
11) копії зареєстрованого Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку звіту про результати приватного розміщення акцій та свідоцтва про реєстрацію випуску акцій (у разі якщо заявник є акціонерним товариством);
12) документи, що підтверджують відповідність заявника умовам здійснення відповідного виду діяльності з надання фінансових послуг, установленим цим Законом та нормативно-правовими актами Регулятора;
13) документи, що містять інформацію про комерційне (фірмове) найменування, торговельну марку (знак для товарів та послуг), веб-сайт (веб-сайти) (за наявності);
14) копію зареєстрованого статуту або іншого установчого документа (далі в цьому розділі – статут) заявника та інформацію про дату та номер державної реєстрації статуту, крім випадку наявності такого статуту в повному обсязі та актуальному стані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань. Заявник, що створений та/або діє на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, подає копію рішення про його створення або про здійснення діяльності на підставі модельного статуту, підписаного всіма засновниками;
15) документ, що підтверджує внесення заявником плати за розгляд пакета документів, розмір якої встановлюється Регулятором (частина перша статті 36 Закону № 1953-IX).
Порядок видачі та зміни обсягу ліцензії на вид діяльності з надання фінансових послуг визначає Положення № 199.
Відповідно до пункту 540 Положення № 199 прийняття рішення про видачу ліцензії на вид діяльності з надання фінансових послуг, ліцензії на здійснення валютних операцій в частині торгівлі валютними цінностями в готівковій формі є підставою для внесення відомостей про заявника до Державного реєстру фінансових установ.
Заявник отримує право на здійснення діяльності з надання фінансових послуг із дня прийняття рішення про видачу ліцензії та внесення відповідного запису до Державного реєстру фінансових установ (пункт 543 Положення № 199). 
Повноваження Національного банку України щодо поновлення становища фінансової компанії після відкликання їй ліцензії, а також щодо внесення відповідних відомостей у зв`язку із зазначеними діями до Державного реєстру фінансових установ у Положенні № 199 не передбачено.
Пунктом 41 глави 3 розділу ІІ Положення № 199 передбачено вимоги, яким повинна відповідати юридична особа, яка має намір здійснювати / здійснює діяльність, зазначену в пункті 36 глави 3 розділу II цього Положення, на день звернення для отримання ліцензії / протягом усього строку дії ліцензії / на день звернення для зміни обсягу ліцензії.
Чинним законодавством передбачено здійснення діяльності з надання фінансових послуг на підставі ліцензії виключно юридичною особою, яка відповідає вимогам, передбаченим Законом № 1953-IX, а також Положенням № 199. 
Ураховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства, наявність чинної ліцензії фінансової компанії пов`язана, по-перше, виключно з активними його діями – подання необхідного пакету документів для розгляду Національним банком як регулятором, а по-друге, з відповідністю фінансової компанії встановленим зазначеним Законом вимогам. Жодних з вищевказаних дій позивачем вчинено не було.
Умови, порядок поновлення відкликаної (анульованої) ліцензії та внесення відповідних відомостей у зв`язку з цим до Державного реєстру фінансових установ, у тому числі на підставі судового рішення, Положенням № 199 не регламентовано.
Відповідно до частини першої статті 53 Закону № 679-XIV не допускається втручання органів державної влади та інших державних органів чи їх посадових та службових осіб, будь-яких юридичних чи фізичних осіб у виконання функцій і повноважень Національного банку, Ради Національного банку, Правління Національного банку чи службовців Національного банку інакше, як в межах, визначених Конституцією України та цим Законом.
Колегія суддів погоджується із доводами відповідача, що наразі у Національного банку України відсутні повноваження, передбачені конкретною нормою чинного законодавства, у виконанні дій, перелік яких викладено у позовних вимогах. Крім того, чинне законодавство, зокрема, Закон № 1953-IX, Положення № 199, передбачає дотримання умов та вжиття дій, зокрема, подання документів, з метою здійснення діяльності з надання фінансових послуг.
Статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено повноваження судів при вирішенні справи та вичерпний перелік рішень, які суд уповноважений приймати з метою захисту прав позивачів. Так, відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Наявність чинної ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг є результатом певної правової процедури, яку повинен дотримуватися як заявник, так і Національний банк України. Зобов`язання регулятора вчиняти дії поза встановленою чинним законодавством процедурою є порушенням його норм.
Вирішуючи цей спір, суд не уповноважений захистити права позивача шляхом зобов`язання Національного банку України вчинити дії, які не передбачені чинним законодавством.
Згідно із частиною першою статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Практика Верховного Суду щодо помилковості застосування аналогії закону у випадку визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування сформована, зокрема, у постановах від 11.09.2021 у справі № 640/23179/19 від 17.02.2020 у справі № 826/1376/18 та від 14.08.2020 у справі № 820/432/17.
Отже, оскільки законодавством не передбачено правил поведінки органу владних повноважень, про які просить позивач у позові, рішення суду про зобов`язання Національного банку України вчинити дії, які не передбачені чинним законодавством, не відповідатиме вимогам законності та обґрунтованості.
З огляду на вищевикладені норми чинного законодавства та наведену практику Верховного Суду, відсутність законодавчо регламентованих повноважень Національного банку України вчиняти дії, які є змістом позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії цій справі, позовні вимоги ТОВ «ФІНІНВЕСТ ГРУП» про зобов`язання Національного банку України прийняти рішення про поновлення ліцензії та прийняти рішення про включення до Державного реєстру фінансових установ не підлягають задоволенню.
Аналіз змісту оспорюваного рішення про застосування заходу впливу у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансової компанії, у взаємозв`язку із нормативним регулюванням спірних правовідносин та обставин справи, дозволяє дійти до висновку, що оскаржуване рішення від 07.04.2025 № 21/351-рк прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України та законами України, з використанням повноваження відповідно до мети, з якою це повноваження надано, не суперечать вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Щодо посилань позивача на Науково-правовий висновок від 09.01.2026 № 128-01-2043 завідувачки кафедри фінансового права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, професорки, докторки юридичних наук, заслуженої діячки науки і техніки України ОСОБА_2 та доцента кафедри фінансового права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, доцента, кандидата юридичних наук Артема Котенка, колегія суддів зазначає, що за своєю природою, надані у такому висновку роз`яснення є різновидом доктринального (неофіційного) тлумачення відповідних положень законодавства, які не мають офіційного характеру.
Так, відповідно до статті 112 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону чи аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі. 
Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи. 
Колегія суддів зазначає, що вказаний Науковий висновок складений науковцями, які не є судовими експертами у розумінні Закону України «Про судову експертизу», а отже такий висновок не має ознак офіційного експертного дослідження. 
Отже, зазначений висновок не є висновком експерта у розумінні статті 101 Кодексу адміністративного судочинства України та висновком експерта у галузі права в розумінні статті 112 цього Кодексу, не є джерелом права та доказом у розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо посилань відповідача на презентацію до відзиву Національного банку, суд зазначає, що вказана презентація також не є доказом у розумінні статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для її врахування та оцінки під час розгляду справи. 
Отже, оцінивши доводи у сукупності, суд вважає вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» необґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. 
Згідно з частиною п`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У даному випадку позивач в силу норм Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору не звільнений та відомості щодо понесених відповідачем судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів 

в и р і ш и л а:
у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНІНВЕСТ ГРУП» відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий - суддя Шевченко А.В.

Судді: Дудін С.О.

Кушнова А.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення 20 травня 2026 р.