ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 460/16626/25 пров. № А/857/51223/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сала П. І.,
суддів: Димарчук Т.М.,
Заверухи О.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року (суддя Друзенко Н.В,) у справі позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ПФУ в Рівненській області від 09.06.2025 № 262640008682 щодо відмови у призначенні пенсії за віком та щодо неврахування до страхового стажу періодів роботи з 13.02.1984 по 06.11.1992 та з 07.11.1992 по 08.07.1993, зобов`язати відповідача зарахувати їй такий період роботи до страхового стажу та призначити пенсію за віком з дати виникнення права, а саме з 30.06.2025. Також просила зобов`язати Головне управління ПФУ в м. Києві виплатити їй пенсію за віком з 30.06.2025.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07.11.2025 вказаний позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ПФУ в Рівненській області від 09.06.2025 № 262640008682 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано Головне управління ПФУ в Рівненській області призначити ОСОБА_1 із 30.06.2025 пенсію за віком відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 13.02.1984 по 06.11.1992 та з 07.11.1992 по 08.07.1993.
Зобов`язано Головне управління ПФУ в м. Києві виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 30.06.2025.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ в Рівненській області.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ПФУ в Рівненській області подало апеляційну скаргу.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що пенсійним органом у межах спірних правовідносин правомірно відмовлено позивачці в призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхованого стажу. При цьому, на думку скаржника, спірний період роботи позивачки, що відображений у трудовій книжці, не підлягає включенню до трудового стажу, оскільки запис про звільнення не завірений печаткою підприємства.
Крім того, на рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу також подано Головним управлінням ПФУ в м. Києві, яке просить таке рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до неправильного вирішення спору. 
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Головного управління ПФУ в м. Києві. Наголошує, що відсутність печатки на записі про звільнення з роботи є формальними неточностями у документах, оскільки факт роботи позивачки у період з 13.02.1984 року по 06.11.1992 рік та з 07.11.1992 року по 08.07.1993 рік підтверджується датами про прийняття і звільнення з роботи, наказами про прийняття та звільнення, а також підписами відповідальних осіб при звільненні. Водночас, за загальним правилом, формальні неточності не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду щодо неврахування спірного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Невизнання відповідачами спірних періодів роботи порушує право позивачки на соціальний захист та отримання пенсії відповідно до чинного законодавства. 
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 02.06.2025 позивачка звернулася з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Рішенням Головного управління ПФУ в Рівненській області від 09.06.2025 № 262640008682 у призначенні пенсії відмовлено через відсутність необхідного страхового стажу 15 років.
У вказаному рішенні зазначено, що вік заявниці 64 роки 11 місяців 3 дні. Страховий стаж становить 7 років 3 місяці 15 днів. До загального страхового стажу згідно із записами у трудовій книжці НОМЕР_1 від 13.08.1981 не зараховано періоди роботи з 13.02.1984 по 06.11.1992 та з 07.11.1992 по 08.07.1993, оскільки записи про звільнення з роботи не завірені печаткою, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжкою на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162.
Вважаючи вказане рішення протиправним, позивачка звернулася до суду з позовом.
Суд першої інстанції при задоволенні позову виходив із того, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії. Відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, заповнення неналежне оформлення граф трудової книжки не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.
Колегія суддів із зазначеним висновком погоджується та вважає його правильним.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
За правилами частини другої статті 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).
Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
Пунктом 3 зазначеного Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Наведені норми права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі № 415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі № 550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі № 682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі № 359/2076/17.
В межах правовідносин між сторонами у цій справі спірною є відмова у призначенні позивачці пенсії за віком рішенням внаслідок незарахування до страхового стажу окремих періодів трудової діяльності згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.09.1983, а саме з 13.02.1984 по 06.11.1992 та з 07.11.1992 по 08.07.1993. Причина незарахування - записи про звільнення з роботи не завірені печаткою підприємства, що є порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжкою.
Надаючи оцінку відповідним твердженням, колегія суддів враховує, що у вказаний період позивачка працювала на таких посадах:
13.02.1984 - прийнята на посаду товарознавця в "Укроптбакалія" Київська облконтора (наказ №23"Л" від 10.02.1984); 
02.10.1987 - переведена на посаду товарознавця дільниці № 9 (наказ № 14 від 09.02.1987);
01.03.1988 - переведена на посаду товарознавця торгового відділу (наказ № 20 від 01.03.1988);
01.05.1989 - присвоєна кваліфікація товарознавця ІІ категорії (наказ № 44/Л від 29.04.1989);
31.12.1991 - переведена на посаду товарознавця І категорії (наказ № 102-Л від 31.12.1991);
20.10.1992 (запис № 9) - звільнена за власним бажанням (наказ № 90 від 19.10.1992, наявна печатка установи та підпис уповноваженої особи); водночас, міститься наступний запис про те, що запис № 9 зроблено помилково, який завірений печаткою установи та підписом уповноваженої особи;
06.11.1992 - звільнена у зв`язку з переведенням в правонаступне Київське орендне підприємство "Укроптбакалія" п. 5 ст. 36 КЗпП України (наказ № 106 від 06.11.1992); 
06.11.1992 - прийнята в Київське орендне підприємство "Укроптбакалія" на посаду товарознавця (наказ № 106 від 06.11.1992);
08.07.1993 - звільнена у зв`язку з переведенням в правонаступне ТОВ фірма "Бакалія" п. 5 ст. 36 КЗпП України (наказ № 61 від 08.07.1993).
Водночас наступний запис № 13 від 08.07.1993 - прийнята в ТОВ фірма "Бакалія" на посаду товарознавця І категорії (наказ № 62 від 08.07.1993), а запис № 14 - 03.01.1994 звільнена за власним бажанням (наказ № 123/о від 31.12.1993, наявна печатка ТОВ "Бакалія" та підпис уповноваженої особи).
Отже, можливо констатувати, що трудова книжка містить необхідні записи щодо спірних періодів роботи - є чіткі дати прийняття та звільнення з роботи, накази про прийняття та звільнення з роботи.
Крім того, відповідно до інформації, наданої листом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.09.2025 у відповідь на адвокатський запит, документи з кадрових питань (особового складу) Київської обласної контори "Укроптбакалія" до архівного відділу на зберігання не передавались. Повідомлено, що надати архівні довідки про стаж роботи, нарахування заробітної плати, та перейменування вищезазначеного підприємства за 1984-1992 та 1992-1994 роки немає можливості.
Працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто таким працівником. Обов`язок ведення трудових книжок (заповнення, внесення відповідних записів та засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноважений ним орган). Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 677/277/17.
Також у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 754/14898/15-а Верховний Суд зауважив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у даному випадку відсутність печатки при засвідченні запису про звільнення позивачки не може бути правомірною підставою для незарахування спірних періодів до страхового стажу та відмови у призначенні пенсії за віком.
Відтак, за відсутності інших перешкод для призначення позивачці пенсії за віком, підлягають задоволенню також позовні вимоги про покладення на відповідачів обов`язку призначити та виплачувати їй пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV з дня досягнення пенсійного віку, тобто з 30.06.2025, як правильно вирішено судом першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.
Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 316, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2025 року у справі № 460/16626/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	П. І. Сало  	
судді	 	Т. М. Димарчук  	
 	 	О. Б. Заверуха