КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 травня 2026 року № 320/13114/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса 04108 м. Київ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Солом`янського районного суду міста Києва (адреса 03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 25 ЄДРПОУ 02896762 ) та Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (адреса Україна, 01133, місто Київ, бул. Лесі Українки, будинок 26; ЄДРПОУ 26268059) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Зміст позовних вимог та процесуальні дії в справі.
ОСОБА_1 у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Солом`янського районного суду міста Києва та Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
- Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. керівника апарату Солом`янського районного суду міста Києва №19-К від 31.01.2025 року щодо встановлення ОСОБА_1 надбавки за вислугу років державним службовцям у розмірі 20% від окладу.
- Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років на державній службі секретарю судового засідання Букаткіній Олені Сергіївні відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу».
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2026 постановлено здійснювати розгляд (формування та зберігання) судової справи в електронній формі.
Позиція позивача полягає у тому, що ОСОБА_1 з 23.05.2014 року проходить державну службу в апараті Солом`янський районний суд міста Києва, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці та довідкою з місця роботи. Оригінал трудової книжки перебуває у Відповідача, а копія довідки про місце роботи додається до адміністративного позову.
З 23.05.2014 року Позивач обіймає посаду секретаря судового засідання. Станом на початок 2025 року стаж державної служби Позивача перевищував 10 років, що відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» надавало право на отримання надбавки за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу. Зазначені обставини підтверджуються записами у трудовій книжці Позивача. 31.01.2025 року в.о. керівника апарату Солом`янський районний суд міста Києва на виконання положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» видано наказ №19-К «Про приведення у відповідність розмірів встановлених надбавок за вислугу років державним службовцям», яким Позивачу встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу. Із зазначеним наказом Позивач була ознайомлена 31.01.2025 року, у день його видання. Починаючи з лютого 2025 року Позивачу фактично нараховувалась та виплачувалась надбавка за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, що підтверджується розрахунковими листами, копії яких додаються до позовної заяви.
01.04.2025 відповідач 2 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві скерував до суду письмовий відзив.
Відповідач зазначає, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено особливості оплати праці державних службовців у 2025 році, зокрема встановлення надбавки за вислугу років у розмірі 2% посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30% посадового окладу. 
Відповідач посилається на пункт 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», відповідно до якого оплата праці державних службовців у 2025 році здійснюється на основі класифікації посад з урахуванням класифікації, проведеної у 2024 році. Також Відповідач зазначає, що Національне агентство України з питань державної служби надало роз`яснення від 10.01.2024 №176 щодо порядку встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям у зв`язку із застосуванням положень Закону України «Про Державний бюджет України». У зазначеному роз`ясненні рекомендовано службам управління персоналом здійснювати перерахунок та встановлення надбавок відповідно до вимог бюджетного законодавства. На виконання пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та з урахуванням роз`яснення НАДС України наказом від 31.01.2025 №19-К Позивачу було встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу. Відповідач вказує, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У зв`язку з цим Відповідач звертає увагу на наявність колізії між нормативно-правовими актами, що регулюють порядок визначення розміру надбавки за вислугу років державним службовцям. Крім того, Відповідач посилається на положення статей 22, 23 та 48 Бюджетного кодексу України, відповідно до яких бюджетні зобов`язання та видатки можуть здійснюватися лише в межах затверджених бюджетних асигнувань та кошторисів. На думку Відповідача, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не наділене повноваженнями самостійно здійснювати нарахування та виплату надбавки за вислугу років у більшому розмірі, ніж це передбачено пунктом 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», без відповідного нормативного врегулювання та фінансового забезпечення. У зв`язку з наведеним Відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві. 
24.07.2025 відповідач 2 Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві подав письмові додаткові пояснення, у яких зазначено, що 01 квітня 2025 року до Закону України «Про державну службу» внесено зміни, якими встановлено порядок визначення надбавки за вислугу років державним службовцям у розмірі 2% посадового окладу за кожний рік стажу державної служби, але не більше 30% посадового окладу. Відповідач зазначає, що з моменту набрання чинності зазначеними змінами порядок та розмір нарахування надбавки за вислугу років прямо визначені законом і не потребують додаткового нормативного чи розпорядчого врегулювання. У зв`язку з цим, на думку Відповідача, після набрання чинності відповідними змінами відсутні правові підстави для здійснення перерахунку або поновлення виплати надбавки у більшому розмірі, ніж передбачено чинною редакцією Закону України «Про державну службу». Отже, Відповідач вважає позовні вимоги в частині перерахунку чи поновлення виплати надбавки у більшому розмірі після 01.04.2025 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
У вказаний строк представник Солом`янського районного суду міста Києва не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.
У матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, що свідчить про отримання відповідачем 31.03.2025 року копії ухвали суду про відкриття провадження, у його електронний кабінет. 
Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву станом на день ухвалення рішення сплив.
Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.
Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України , у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 з 23.05.2014 року проходить державну службу в апараті Солом`янський районний суд міста Києва, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці та довідкою з місця роботи.
З 23.05.2014 року Позивач обіймає посаду секретаря судового засідання.
Станом на початок 2025 року стаж державної служби Позивача перевищував 10 років, що відповідно до статті 52 Закону України «Про державну службу» надавало право на отримання надбавки за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу. Зазначені обставини підтверджуються записами у трудовій книжці Позивача.
Із розрахункового листа за лютий 2025 року вбачається, що посадовий оклад становив 11 362 грн. У документі зазначено нарахування надбавки за ранг державного службовця у розмірі 400 грн, надбавки за вислугу років державної служби у розмірі 20% на суму 2 272,40 грн, а також щомісячної премії державного службовця у розмірі 30% на суму 3 408,60 грн.
Із довідки Солом`янський районний суд міста Києва від 10 березня 2025 року №27 вбачається, що ОСОБА_1 працює у Солом`янському районному суді міста Києва з 25 травня 2014 року та станом на 10 березня 2025 року обіймає посаду секретаря судового засідання. У довідці зазначено, що на посаду її призначено відповідно до наказу керівника апарату суду від 23 травня 2014 року №36-о.с.
У наказі Солом`янський районний суд міста Києва від 31 січня 2025 року №19-К «Про приведення у відповідність розмірів встановлених надбавок за вислугу років державним службовцям» зазначено про приведення у відповідність з 01 січня 2025 року надбавок за вислугу років державним службовцям Солом`янського районного суду міста Києва. Згідно зі змістом наказу, секретарю судового засідання ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 20%.
На думку Позивача, дії Відповідача та прийняття наказу №19-К від 31.01.2025 є протиправними, оскільки призвели до зменшення раніше встановленого розміру надбавки за вислугу років з 30% до 20% посадового окладу, що, на переконання Позивача, суперечить положенням статті 52 Закону України «Про державну службу». У зв`язку із зазначеним ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, застосовує такі норми законодавства та доходить наступного висновку.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 130 Конституції України визначає, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.
Згідно із частинами першою - п`ятою статті 148 Закону від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, зокрема, здійснює ДСА України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та ДСА України.
Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України.
Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначають окремим рядком щодо Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, апеляційної палати вищого спеціалізованого суду, а також загалом щодо апеляційних, місцевих судів.
Згідно із частиною першою статті 150 Закону № 1402-VIII призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ДСА України, Служби судової охорони врегульовано нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Правовий статус державного службовця та відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).
Згідно ч. 1 ст. 50 Закону № 889-VIII, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця враховує кваліфікацію та досвід, важливість і складність роботи на посаді, ступінь відповідальності, а також результативність, ефективність та якість виконання посадових обов`язків.
Згідно ч. 2 ст. 50 Закону № 889-VIII, заробітна плата державного службовця складається з: 1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця; 2) варіативної заробітної плати - премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, місячної або квартальної премії.
При цьому, згідно ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII, надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що частиною першою статті 52 Закону України «Про державну службу» №889-VIII передбачено встановлення надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу. 
Водночас 01.01.2024 набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» №3460-IX, пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» якого встановлено, що у 2024 році надбавка за вислугу років на державній службі визначається на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, а норми Закону №889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить Закону №3460-IX. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 у справі №240/7215/24 дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відсутня колізія між положеннями Закону №889-VIII та Закону №3460-IX, оскільки Законом №3460-IX прямо передбачено, що норми Закону №889-VIII щодо оплати праці державних службовців застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону про державний бюджет, а дія положень Закону №889-VIII у відповідній частині була зупинена на період дії Закону №3460-IX. 
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що приписи пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX є чинними, у встановленому законом порядку неконституційними не визнавалися, а тому підлягали застосуванню органами державної влади та розпорядниками бюджетних коштів. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зміни щодо розміру надбавки за вислугу років були складовою реформи оплати праці державних службовців, яка передбачала одночасне збільшення посадових окладів та зміну структури заробітної плати державних службовців. Саме по собі зменшення граничного розміру надбавки за вислугу років не свідчить про звуження соціальних гарантій чи порушення права державного службовця на належний рівень оплати праці. 
За висновком Великої Палати Верховного Суду, нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років повинні здійснюватися саме з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX, тобто на рівні 2 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Відповідач, приймаючи наказ Солом`янський районний суд міста Києва №19-К від 31.01.2025 «Про приведення у відповідність розмірів встановлених надбавок за вислугу років державним службовцям» в частині встановлення Позивачу надбавки за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, діяв на підставі та в межах чинного законодавства, а тому підстави для визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та проведення перерахунку виплат відсутні.
Разом з тим, абзацом 28 пункту 3 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-IX від 19.11.2024, дію частини першої статті 52 зупинено на 2025 рік в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад, згідно із Законом № 4059-IX від 19.11.2024.
Пунктом 11 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році, крім державних органів, зазначених у пунктах 16 та 17 цього розділу та частині сьомій статті 50 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Таким чином, Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" на 2025 рік запроваджено інше правове врегулювання умов та порядку оплати праці державних службовців, зокрема, структури заробітної плати державного службовця та порядку обчислення надбавки за вислугу років.
Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" містить застереження, що Закон України "Про державну службу" щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Водночас і у частині другій статті 5 Закону України "Про державну службу" вказано, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. А таким законом у спірних відносинах є саме Закон про державний бюджет.
При цьому, норми Закону України "Про державну службу" та Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" є нормами одного ієрархічного рівня, а тому, з урахуванням принципу «lex posterior derogat priori» підлягає застосуванню закон, прийнятий у часі пізніше, тобто Закон України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" .
Водночас, вказані нормативно-правові акти не співвідносяться між собою як загальний та спеціальний, оскільки у сфері оплати праці загальним законом є Закон України "Про оплату праці", а Закон України "Про державну службу" визначає особливості регулювання оплати праці державних службовців, у тому числі, з урахуванням особливостей оплати праці державних службовців в апаратах (секретаріатах) судів та інших органах системи правосуддя, які визначаються Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Слід зауважити на тому, що пункт 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2024 передбачав аналогічні норми про те, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2% посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30% посадового окладу.
Водночас Велика Палату Верховного Суду розглянула справу № 240/7215/24 як зразкову, предметом спору в якій було встановлення надбавки за вислугу років на державній службі в 2024 році, з урахуванням положень пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2024.
Так, за наслідками розгляду зразкової справи у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у справі № 240/7215/24 висловлені наступні висновки:
"100. Втім Велика Палата Верховного Суду наголошує, що саме лише зменшення граничного розміру надбавки державним службовцям за вислугу років не обов`язково свідчить про звуження соціальних прав і гарантій працівника, зокрема, його права на належний рівень оплати праці.
101. Таку дію законодавця не можна розглядати відокремлено від інших дій, які здійснені ним одночасно з метою змінити структуру оплати праці державних службовців певної категорії, а саме: підвищити посадові оклади, оскільки відповідна надбавка є лише окремою складовою грошового забезпечення державного службовця, грошовий вираз якої безпосередньо залежить від розміру його посадового окладу.
112. Велика Палата Верховного Суду повторює, що відповідні приписи абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX не визнані неконституційними, так само немає підстав для власного висновку за частиною четвертою статті 7 КАС України, адже у спірних правовідносинах зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не призвело до звуження соціальних прав і гарантій державного службовця, зокрема і його права на належний рівень оплати праці.
123. Отже, зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема, виконанням програми Європейського Союзу «Ukraine Facility Plan».
124. Такі зміни, як уже зазначалося, не пов`язані з потребою збалансування чи оптимізації видатків Державного бюджету України, зокрема й у зв`язку з уведенням воєнного стану. Навпаки, кінцевою метою запровадженої реформи є збільшення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів та підвищення конкурентоспроможності оплати праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором.
125. Отже, зміни, введені законодавцем, щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі не були довільними та свавільними, адже зазначені зміни були елементами такого тривалого процесу, як реформа оплати праці державних службовців, яка заздалегідь оголошена державою та поступово нею впроваджена. Ці зміни носили системний характер і зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, тому ці зміни мали зрозумілу легітимну мету - підвищення рівня незалежності та фінансової забезпеченості певної категорії державних службовців, покращення статусу державного службовця загалом".
Водночас в узагальнених висновках Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:
"149. Нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
150. Зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не є проявом очевидного свавілля та в кінцевому результаті не призвели до реального порушення будь-яких прав позивачки як державного службовця. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби".
Суд звертає увагу, що правовий висновок Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 по справі № 240/7215/24 стосувався пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», однак, пункт 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та пункт 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX є ідентичними та стосуються одних і тих самих правовідносин, а тому суд дійшов висновку, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 по справі № 240/7215/24 є застосовним в цій справі.
Додатково суд зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад» № 4282-IX від 11.03.2025, який у відповідній частині набрав чинності з 01.04.2025, частину першу статті 52 Закону № 889-VIII викладено в такій редакції: « 1. Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотки посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.».
Суд вважає, що вказані висновки є релевантними і до нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років у 2025 році.
Отже, з 01.04.2025 року Закон України № 889-VIII також передбачає проведення нарахування та виплати надбавки за вислугу років у розмірі, визначеному Законом України № 4059-ІХ.
Таким чином, нарахування та виплата позивачу у 2025 році надбавки за вислугу років на державній службі підлягали здійсненню з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» №3460-ІХ та пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» №4059-ІХ, якими визначено особливості оплати праці державних службовців у відповідних бюджетних періодах. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Відповідачі при визначенні Позивачу розміру надбавки за вислугу років у 2025 році діяли на підставі та в межах чинного законодавства, оскільки приписи пункту 11 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» були чинними, у встановленому законом порядку неконституційними не визнавалися та підлягали обов`язковому застосуванню під час нарахування і виплати надбавки за вислугу років державним службовцям.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у справі №240/7215/24 зазначила, що відсутні підстави для незастосування вказаних положень законів про Державний бюджет, а суд не може фактично констатувати неконституційність закону без відповідного рішення Конституційного Суду України або застосування положень частини четвертої статті 7 КАС України. 
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зменшення граничного розміру надбавки за вислугу років саме по собі не свідчить про звуження соціальних прав та гарантій державного службовця, оскільки у спірних правовідносинах мало місце не зменшення заробітної плати, а перерозподіл її складових у межах реформи оплати праці державних службовців.
За наведених обставин, враховуючи, що у даній справі в межах спірних правовідносин не встановлено протиправних дій/бездіяльності або рішень відповідачів, які б порушували права позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що твердження позивача не можуть вважатися обґрунтованими та у задоволенню позову необхідно відмовити.
Судові витрати по справі.
Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
На підставі наведеного та керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

У задоволення позову ОСОБА_1 (адреса 04108 м. Київ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Солом`янського районного суду міста Києва (адреса 03037, м. Київ, вул. Максима Кривоноса, 25 ЄДРПОУ 02896762 ) та Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (адреса Україна, 01133, місто Київ, бул. Лесі Українки, будинок 26; ЄДРПОУ 26268059) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.